Справа № 758/7905/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2025 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Петрова Д.В.,

при секретарі судового засідання Сідько І.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» про визнання демонтажу незаконним, усунення перешкод у користуванні майном та відшкодування збитків,

У С Т А Н О В И В :

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва із вищевказаною позовною заявою.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що він є власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (прибудова 7.5).

ТОВ «ЖБК «Управдом» надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відповідно до договору про надання послуг.

Вказане нежитлове приміщення знаходиться в цоколі прибудови № 7.5 багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 .

У зв?язку із необхідністю обмеження доступу осіб, зокрема дітей до небезпечного місця у внутрішньому дворі будинку, 06.08.2024 (вх. № 77) позивач звернувся із заявою до ТОВ «ЖБК Управдом», із зазначенням про обов`язковість встановлення паркану

06.09.2024 (вих. № 297) позивачу надійшла відповідь, про те що відповідач не заперечує проти розміщення такого паркану (висотою 1,5 м.) у внутрішньому дворі будинку, за зазначеною вище адресою, за умови погодження із співвласниками багатоквартирних будинків.

Представником відповідача було опубліковано прохання позивача в чаті співвласників багатоквартирних будинків за адресою АДРЕСА_3 (аналогічне за змістом, викладеним в заяві від 06.08.2024 за вх. № 77). Крім того, вказано, що встановлення паркану є необхідним, у зв?язку із тим, що його відсутність може призвести до загрози життю та здоров`ю, як дитини так і дорослої людини.

Після проведення опитування та дискусій, представником відповідача, було повідомлено про відсутність заперечень мешканців та можливість встановлення паркану, за вказаною адресою, однак копію протоколу загальних зборів, тощо позивачу надано не було, а лише повідомлення у Viber представниці позивача, що підтверджується скріншотом.

В подальшому, в жовтні, на замовлення позивача, було проведено та оплачено ряд необхідних робіт по встановленню даного паркана. В кінці жовтня 2024, паркан був встановлений, на підтвердження чого, позивачем долучено фото.

Зокрема сума за паркан становила 12 700 грн що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 3 від 10.10.2024.

Однак, позивачем від відповідача було отримано повідомлення-вимогу № 7.5/оф.5 від 24.10.2024, в якій йдеться мова, що позивач нібито самовільно встановив паркан на прибудинковій території будинка по АДРЕСА_3 та нібито без погодження ініціативної групи та керівництва ТОВ «ЖБК «Управдом». Також в листі було зазначено, що вказані вище дії виконано в порушення вимог Договору про надання послуг.

Після чого, ТОВ «ЖБК Управдом», на думку позивача, безпідставно, в порушення норм чинного законодавства, провело демонтаж паркану. Більш того, нежитлове приміщення № 375, без законних на те підстав, було також відключено від електропостачання. Вказане підтверджується листом відповідача № 7.5/оф.5 від 24.10.2024, з якого чітко вбачається, що відповідач попереджає, що паркан буде знято саме працівниками ТОВ «ЖБК «Управдом».

В листопаді 2024 року позивачем було направлено звернення до ТОВ «ЖБК «Управдом», в якому останній просив відновити електропостачання, вжити невідкладних заходів щодо повернення та встановлення, незаконно демонтованого паркану для усунення загрози життю, здоров`ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи та у зв?язку з тим, що позивачем було попередньо погоджено всі дії щодо встановлення паркану ( вказане підтверджується листами). Усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном.

В грудні 2024 року на адресу відповідача було направлено адвокатський запит у відповідь, відповідачем було направлено Статут ТОВ «ЖБК Управдом», договір про надання та послуг та зазначено, що відповідач не є управителем будинку, та останньому невідомо хто є на даний час управителем будинку.

Таким чином, позивач змушений звернутися до суду із вимогою зобов`язати відповідача ТОВ «ЖБК «Управдом» усунити перешкоди у користуванні майном, шляхом відновлення паркану або компенсації його вартості у розмірі 12 700 грн.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 03.06.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

25.06.2025 від представника відповідача ТОВ «ЖБК «Управдом» на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву.

В обґрунтування своїх заперечень щодо заявлених позовних вимог представник відповідача зазначає, що прибудинкова територія є спільним майном співвласників (власників квартир багатоквартирного будинку), що належить їм на праві спільної сумісної власності. Таким чином, на думку сторони відповідача, самостійне розпорядження такою територією, зокрема її огородження без згоди інших співвласників є порушенням прав інших власників та принципів спільного володіння майном.

07.07.2025 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив.

Позивач не погоджується з доводами, які були наведенні відповідачем у відзиві на позовну заяву, з огляду на таке.

Як вбачається з витягу з Держгеокадастру та з відповіді на адвокатський запит, яка була надана самим відповідачем, земельна ділянка на який був розташований паркан перебуває у комунальній власності та передана в постійне користування державному підприємству, яке не передавало її у користування відповідачу чи мешканцям будинку.

Окрім цього, позивача зазначає, що у відзиві на позову заяву відповідач не заперечує факту демонтажу паркану.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (прибудова 7.5)

ТОВ «ЖБК «Управдом» надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відповідно до договору про надання послуг, що підтверджується договором купівлі-продажу майнових прав № 22084/007Н-5-В7 від 06.03.2020, актом приймання-передачі нерухомого майна № 375 від 24.11.2022, витягом з реєстру речових прав від 28.11.2022 № 316174738.

Вказане нежитлове приміщення знаходиться в цоколі прибудови № 7.5 багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 .

06.08.2024 позивач звернувся до ТОВ «ЖБК Управдом» із заявою про необхідність (обов`язковість) встановлення паркану, для обмеження доступу осіб, зокрема дітей, до небезпечного місця у внутрішньому дворі будинку, (вх. № 77).

06.09.2024 (вих. № 297) позивачу надійшла відповідь про те що відповідач не заперечує проти розміщення такого паркану (висотою 1,5 м.) у внутрішньому дворі будинку, за зазначеною вище адресою, за умови погодження із співвласниками багатоквартирних будинків.

Представником відповідача було опубліковано прохання позивача в чаті співвласників багатоквартирних будинків за адресою АДРЕСА_3 (аналогічне за змістом, викладеним в заяві від 06.08.2024 за вх. № 77). Крім того, вказано, що встановлення паркану є необхідним, у зв?язку із тим, що його відсутність може призвести до загрози життю та здоров`ю, як дитини так і дорослої людини.

Після проведення опитування та дискусій, представником відповідача було повідомлено про відсутність заперечень мешканців та можливість встановлення паркану за вказаною адресою, однак копію протоколу загальних зборів, тощо позивачу надано не було, а лише повідомлення у Viber представниці позивача, що підтверджується скріншотом, наявним у матеріалах справи.

У подальшому в жовтні, на замовлення позивача, було проведено та оплачено ряд необхідних робіт по встановленню паркану, а вже в кінці жовтня 2024 паркан було встановлено, що підтверджується наданими позивачем фото, наявними у матеріалах справи.

Вартість встановлення паркану становила 12 700 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 3 від 10.10.2024.

У подальшому позивач отримав від відповідача повідомлення-вимогу № 7.5/оф.5 від 24.10.2024, про самовільне встановлення паркану на прибудинковій території будинку по АДРЕСА_3 без погодження ініціативної групи та керівництва ТОВ «ЖБК «Управдом». Також в листі було зазначено, що вказані вище дії виконано в порушення вимог Договору про надання послуг.

Надалі, ТОВ «ЖБК Управдом» провело демонтаж паркану.

У листопаді 2024 року позивачем було направлено звернення до ТОВ «ЖБК «Управдом», в якому останній просив відновити електропостачання, вжити невідкладних заходів щодо повернення та встановлення незаконно демонтованого паркану для усунення загрози життю, здоров`ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи та у зв?язку з тим, що позивачем було попередньо погоджено всі дії щодо встановлення паркану.

В грудні 2024 року на адресу відповідача було направлено адвокатський запит, а у відповідь відповідач направив копію статуту ТОВ «ЖБК Управдом», договір про надання та послуг та зазначив, що відповідач не є управителем будинку, та останньому невідомо хто є таким на даний час.

Отже, позивач звернувся до суду із вимогою про зобов`язання відповідача ТОВ «ЖБК «Управдом» усунити перешкоди у користуванні майном, шляхом відновлення паркану або компенсації його вартості у розмірі 12 700 грн

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 посилається на те, що відповідачем протиправно було демонтовано паркан, встановлення якого було погоджене зі співвласниками багатоквартирних будинків.

Чк вбачається з матеріалів справи, 06.09.2024 (вих. № 297) позивачу надійшла відповідь про те, що відповідач не заперечує проти розміщення такого паркану (висотою 1,5 м.) у внутрішньому дворі будинку, за зазначеною вище адресою, за умови погодження із співвласниками багатоквартирних будинків.

Статтею 316 ЦК України визначеного, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

З урахуванням наведених положень законодавства власник має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає йому користуватися і розпоряджатися своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Позивачем за негаторним позовом може бути власник або титульний володілець, у якого перебуває річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Подібний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 30 липня 2019 року у справі №926/3881/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі №924/1220/17 (провадження № 12-26гс19).

Предметом негаторного позову є вимога власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою для звернення з негаторним позовом є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне чинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування майном, а також факти, що підтверджують протиправні дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Отже, право власності як абсолютне право має захищатися лише у разі доведення самого факту порушення. Тому встановлення саме зазначених обставин належить до предмета доказування у справах за такими позовами.

Крім того, умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

Подібний за змістом правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №909/392/19 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №910/1310/19 .

Однією з умов застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в разі наявності таких відносин здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями законодавства, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача щодо визнання демонтажу паркану незаконним та зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні майном шляхом компенсації стягнення його вартості у розмірі 12 700 грн.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 250 грн, суд дійшов до наступних висновків.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави).

Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно із ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивно як складність цієї справи, враховуючи предмет спору, а також з огляду на приписи п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вбачає наявність підстав для часткового задоволення заяви представника відповідача про стягнення з позивача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме у розмірі 1 000 грн, що відповідає критерію реальності та розумності, та є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 5012-9518-3729-4536 від 20.05.2025 про сплату судового збору у розмірі 1 211 грн 20 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» про визнання демонтажу незаконним, усунення перешкод у користуванні майном та відшкодування збитків - задовольнити частково.

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» усунути перешкоди у користуванні майном, шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» на користь ОСОБА_1 компенсації вартості демонтованого паркану у розмірі 12 700 (дванадцять тисяч сімсот) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

-позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ;

-відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом», місцезнаходження: м. Київ, вул. Замковецька, буд. 102-А, н/п 37, .

Суддя Дмитро ПЕТРОВ