ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 691/1397/25
Провадження № 22-ц/821/2213/25
Категорія : на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Салія Сергія Антоновича на ухвалу Городищенського районного Черкаської області від 27 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Служба у справах дітей виконавчого комітету Городищенської міської ради, про позбавлення батьківський прав та стягнення аліментів, у складі головуючого судді Подороги Л. В.,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Салій С. А. звернувся в суд з даним позовом в якому просив позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина.

Ухвалою Городищенського районного Черкаської області від 27 жовтня 2025 року позовну заяву повернуто позивачеві.

Ухвала мотивована тим, що у даному випадку позивачем не можуть бути застосовані положення ч. 16 ст. 28 ЦПК України - можливість вибору позивача між кількома судами, оскільки підсудність справи про позбавлення батьківських прав прямо визначена законом за місцем проживання або перебування відповідача.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про позбавлення батьківських прав підсудна Іванівському районному суду Київської області, а позов про стягнення аліментів може бути пред`явлений як до цього ж суду, так і до Городищенського районного суду Черкаської області, за вибором позивача.

Ухвалу суду в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Салій С. А., подавши в 11.11.2025 через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Городищенського районного Черкаської області від 27 жовтня 2025 року, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що звертаючись до Городищенського районного суду Черкаської області із позовом, ОСОБА_1 просила позбавити відповідача батьківських прав та стягнути з нього аліменти на утримання дитини. Тобто, з двох заявлених позовних вимог одна (про позбавлення батьківських прав) підлягає розгляду за загальними правилами підсудності, а інша (про стягнення аліментів) за вибором позивача (альтернативна підсудність).

При цьому, місце проживання позивача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких обставин, суд першої інстанції не врахував, що позивач використала надане їй процесуальним законодавством право обирати суд, до якого вона може подати позов, та звернулася до Городищенського районного суду Черкаської області відповідно до вимог ч. 1 ст. 28 ЦПК України за зареєстрованим місцем свого проживання, а отже суд першої інстанції порушив правила підсудності та дійшов помилкових висновків щодо наявності підстав для поверненні позовної заяви ОСОБА_1 .

Вважає, що оскаржувана ухвала Городищенського районного суду Черкаської області постановлена із порушенням норм процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскарження ухвали суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви передбачене п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

З`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає вказаним вище вимогам закону з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Дотримання судами процесуальних норм інституту підсудності є вимогою ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 125 Конституції України встановлює, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно зі ст. 17 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.

Принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України.

Принцип територіальності реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ.

Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції.

Кожен місцевий чи апеляційний суд має свою територіальну юрисдикцію (підсудність), тобто поширює свою компетенцію на правовідносини, що виникли чи існують на певній території. Це є важливою гарантією для вирішення судових спорів у розумні строки в умовах ускладнення правових відносин і збільшення правових конфліктів.

Порушення судами правил територіальної юрисдикції має наслідком обов`язкове скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд (ст. 378, п. 6 ч. 1 ст. 411 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 ст. 27 ЦПК України).

Загалом, перелік справ з альтернативною підсудністю закріплений у ст. 28 ЦПК України.

Так, згідно зі частиною першою цієї статті Кодексу, позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Суть підсудності за вибором позивача, або альтернативної підсудності, полягає у тому, що за визначеними критеріями цивільних справ позивачу дається можливість обрати з кількох передбачених у законі судів той суд, до якого він пред`являтиме свої позовні вимоги. Законодавець установлює вичерпний перелік позовів, на які поширюються правила цього виду підсудності, а також передбачає конкретні суди, до яких можна з такими вимогами звернутися.

За загальним правилом територіальної підсудності суд є наближеним до місця знаходження відповідача, тобто тієї сторони у спорі, яка презюмується неправою. Правило підсудності за місцем знаходження відповідача стосовно доступності правосуддя є зручним саме для нього, а не для особи, яка звертається до суду за захистом.

З доданих до позовної заяви витягів з реєстру територіальної громади вбачається, що місце проживання позивача та її сина: АДРЕСА_1 (а.с. 11, 15).

З копії паспорту ОСОБА_2 вбачається, що з 20.08.2013 він зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , проте в довідці Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області у листі від 14.05.2025 № 03-18-538 зазначено, що ОСОБА_2 не проживає та не зареєстрований за вказаною адресою (а.с. 13, 22).

З акту обстеження умов проживання від 17.06.2025, складеного Службою у справах дітей Городищенського виконавчого комітету Городищенської міської ради Черкаської області, слідує, що фактичне місце проживання позивачки з дитиною АДРЕСА_3 (а.с. 16).

Відповідно до довідки Городищенського закладу загальноосвітньої середньої освіти І-ІІІ ступенів № 2 Городищенської міської ради Черкаської області, син позивачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у 2-В класі (а.с. 17).

Як із змісту позову, так із змісту апеляційної скарги вбачається, що позивачка фактично проживає у м. Городище та згідна на розгляд справи у Городищенському районному суді Черкаської області.

Частиною 1 ст. 4 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 №1871-IX визначено, що особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

За приписами ст. 2 Закону №1871-IX реєстрація місця проживання (перебування) особи - внесення за заявою про реєстрацію місця проживання (перебування), поданою особою в паперовій формі, до реєстру територіальної громади інформації про місце проживання (перебування) особи.

Згідно із п. п.1-3 ч. 2 Розділу ІV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1871-IX, місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до набрання чинності цим Законом, не підлягає повторній реєстрації (декларуванню). Для підтвердження інформації про місце проживання (перебування), зареєстроване до набрання чинності цим Законом, особа може подавати відомості про місце проживання, що були внесені до:

1) паспорта громадянина України, виготовленого у формі книжечки;

2) паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон у формі е-паспорта або е-паспорта для виїзду за кордон

3) витягу з реєстру територіальної громади.

Механізм декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування), а також встановлення форми необхідних для цього документів визначає Порядок декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затверджений Постановою КМУ від 07.02.2022 №265.

Відповідно до п. 3 та п. 4 цього Порядку, декларування/реєстрація місця проживання (перебування), зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), зміна місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) особи здійснюється органом реєстрації, на території територіальної громади, на яку поширюються повноваження відповідної ради.

Особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Результат аналізу змісту вказаних норм дозволяє зробити висновок, що особа може мати декілька місць проживання/перебування.

Водночас, законодавством визначено необхідність проведення реєстрації (декларування) місця проживання/перебування особи, яка може бути здійснена тільки за однією адресою за її власним вибором.

Реєстрація (декларування) місця проживання/перебування у встановленому порядку має значення для реалізації окремих прав особи, зокрема, під час вибору суду, якому підсудна справа.

Положення ч. 1 ст. 27, ч. 1 ст. 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням саме зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи - сторони у справі, а у разі пред`явлення позову до юридичних осіб - за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, якщо інше не передбачено законом.

Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.

Так, вищенаведеними процесуальними нормами передбачено використання лише зареєстрованого місця проживання, фактичне місце проживання фізичної особи не має правового значення.

Тобто, використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством передбачено чіткі вимоги до реєстрації особою місця свого проживання чи перебування, та передбачено документи, які підтверджують таку реєстрацію.

Відповідно до положень ч. 9 ст. 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Згідно зі ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: 1) справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності)іншого суду; 2) після задоволення відводів (самовідводів) чи з інших підстав неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи; 3) ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу.

Колегія суддів зауважує, що суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Відповідний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 125/1267/16-ц.

Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 536/1267/18, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 червня 2024 року в справі № 554/7669/21.

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2020 року в справі №725/2910/19 (провадження № 61-8546св20), на які міститься посилання в апеляційній скарзі, зазначено, що тлумачення ст. ст. 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (ст. 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 цього Кодексу (ч. 16 ст. 28 ЦПК України). Поєднання у одному проваджені із вимогою про стягнення аліментів вимоги про позбавлення батьківських прав, не суперечить положенням процесуального закону, відповідно не впливає на правильність визначеної судом територіальної юрисдикції (підсудності) справи.

Тому при поєднані в одному позові кількох вимог, одна з яких підлягає розгляду за правилами загальної підсудності, а інша - за правилами альтернативної підсудності, справа за такими вимогами може бути розглянута за правилами альтернативної підсудності у суді за вибором позивача.

Аналогічний висновок міститься у п постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року в справі № 263/14171/19 (провадження № 61-21991св19).

У постанові від 09 квітня 2020 року в справі № 200/11563/18 (провадження № 61-7883св19), Верховний Суд вказав, що справи про позбавлення батьківських прав є справами позовного провадження, тому ця категорія справ підлягає розгляду за загальними правилами підсудності (відповідно до ст. 27 ЦПК України) за місцем проживання відповідача або одного з них, якщо позов подається до обох батьків (ч. 15 ст. 28 ЦПК України). Якщо в одному позові вимоги про позбавлення батьківських прав (та інші вимоги щодо захисту прав дитини) поєднуються з вимогою про стягнення аліментів (або оплату додаткових витрат на дитину), такий позов може подаватися за вибором позивача згідно з ч. 1 ст. 28 ЦПК України.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 серпня 2024 року в справі № 607/5535/22 (провадження № 61-17499св23), на яку міститься посилання в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Ураховуючи, що позивачем заявлені дві вимоги: як про позбавлення батьківських прав, так і про стягнення аліментів, колегія суддів доходить висновку про можливість подання позову у цій справі за правилами альтернативної підсудності за місцем знаходження позивачки, що є її процесуальним правом.

За таких обставин неправильними є висновки місцевого суду про повернення позовної заяви із вказаних в оскаржуваній ухвалі підстав, адже правила про альтернативу підсудність застосовуються саме за ініціативою позивача за зареєстрованим місцем перебуванням, що також слід перевірити належним чином.

Отже, доводи апеляційної скарги знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (ст. 379 ЦПК України).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що оскільки оскаржена ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, є передчасною, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржену ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 374, 379, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Салія Сергія Антоновича задовольнити.

Ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 27 жовтня 2025 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков