П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 07 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання об`єктами спільної сумісної власності та їх поділ,

В С Т А Н О В И В:

29 квітня 2025 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з вказаним позовом до відповідача.

Перевіривши позовну заяву та додані до неї документи, суд першої інстанції вважав, що вона підлягає поверненню, оскільки ОСОБА_1 не усунуто в повній мірі недоліки, визначені в ухвалі суду про залишення позову без руху.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 07 серпня 2025 року постановлено позовну заяву вважати неподаною та повернути позивачу із доданими до неї документами.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, 21 серпня 2025 року апелянт направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване судове рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ОСОБА_1 було виконано у повній мірі вимоги ухвали суду від 08 травня 2025 року, якою залишено позов без руху, та з метою усунення недоліків позовної заяви до суду направлено заяву про усунення недоліків.

У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

23 жовтня 2025 року до апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу - без змін.

Згідно положень ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду даної категорії розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положеннями ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваної ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 08 травня 2025 року вказану позовну заяву залишено без руху, оскільки вона подана з порушенням вимог, викладених у ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме:

- до позовної заяви не додано документів на підтвердження дійсної ринкової вартості усього спірного нерухомого та рухомого майна, відносно якого заявлено вимоги майнового характеру, станом на дату пред`явлення позовної заяви до суду, або на підтвердження орієнтовної вартості подібного нерухомого чи рухомого майна, а саме звітів про оцінку майна або актів оцінки майна відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»;

- у позовній заяві не визначена ціна позову на дату пред`явлення позовної заяви до суду, виходячи із дійсної ринкової вартості усього спірного майна або орієнтовної вартості подібного майна, відносно якого заявлено вимоги майнового характеру;

- до позовної заяви не додано документ на підтвердження сплаченого судового збору за позовну вимогу немайнового характеру у сумі 1211 грн 20 коп. за відповідними реквізитами.

Суд дійшов цього висновку на підставі такого обґрунтування: «Позивач пред`явила позов на підставі ч. 1 ст. 30 ЦПК України із врахуванням місця знаходження одного з об`єктів майна, що є предметом вказаного спору - нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Голосіївського району м. Києва. На думку позивача, вартість вказаного об`єкту нерухомого майна є найвищою серед усього переліку об`єктів нерухомого та рухомого майна, яке є предметом вказаного позову.

За вказаний позов позивач сплатила судовий збір у загальному розмірі 15140,00 грн.

Проте, як вбачається із позовної заяви, позивачем пред`явлено позов, який містить вимогу немайнового характеру, зокрема про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також вимоги майнового характеру про визнання об`єктами спільної сумісної власності 1 житлового будинку, розташованого у Голосіївському районі м. Києва, 48 транспортних засобів, 1 земельної ділянки (місце розташування якої у резолютивній частині позову не вказано) та їх поділ.

Водночас, із позовної заяви та доданих документів судом встановлено, що об`єкти нерухомого майна за вищевказаним переліком розташовані у Голосіївському районі м. Києва та у смт. Козин Обухівського району Київської області.

Позивачем до позовної заяви не додано звітів про оцінку усього нерухомого та рухомого майна, яке є предметом вказаного позову.

Через відсутність звітів про оцінку усього нерухомого та рухомого майна, яке є предметом вказаного позову, суд позбавлений можливості перевірити правильність визначення позивачем загального розміру ціни позову, а водночас відсутня можливість перевірки в порядку ч. 1 ст. 30 ЦПК України пред`явлення позову за місцезнаходження об`єкта нерухомого майна, загальна вартість якого є найвищою (житлового будинку або земельної ділянки).»

На виконання вказаної ухвали суду позивач у встановлений судом строк 03 червня 2025 року надав до суду першої інстанції заяву про усунення недоліків позовної заяви (том 2, а.с. 193).

Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву зазначив, що позивач не надав уточнену позовну заяву, в якій зазначено усі відповідні відомості, зокрема ціну позову, виходячи із дійсної ринкової вартості усього спірного нерухомого та рухомого майна, відносно якого заявлено вимоги майнового характеру, станом на дату пред`явлення позовної заяви до суду із врахуванням відомостей із звітів про оцінку вказаного майна. Водночас позивачем не було додано до заяви складені відповідним суб`єктом оціночної діяльності звіти про оцінку рухомого майна, яке є предметом вказаного позову. Таким чином, суд першої інстанції, прийшов до висновків, що на виконання ухвали суду від 08 травня 2025 року позивач не надав до суду відповідних документів, встановлених вказаною ухвалою суду, внаслідок чого не виконав вимоги вказаної ухвали суду в повному обсязі та не усунув недоліків позовної заяви.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з наведеною позицією суду першої інстанції.

Повернення позовної заяви - це процесуальна дія, яка припиняє розгляд конкретної позовної заяви на стадії відкриття провадження без вирішення спору по суті, у випадку неможливості її розгляду з підстав, які можуть бути усунуті особою, яка звернулася до суду.

Згідно п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод державою гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини при розгляді справ виходить із того, що, реалізуючи положення Конвенції необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати вимогам, викладеним у ст. 175 ЦПК України, а також вимогам ст. 177 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 185 ЦПК України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.

Вищезазначені норми цивільного процесуального законодавства дають підстави стверджувати, що подання заяви про усунення недоліків позовної заяви, визначених в ухвалі суду про залишення позову без руху зобов`язує суд встановити, чи відпали на зазначеній стадії підстави для повернення позовної заяви, чи, навпаки, наявні умови для відкриття провадження у справі відповідно до положень статті 187 ЦПК України.

Крім того, наведені норми, так само як і ЦПК України в цілому, не містять положень, які б встановлювали обов`язок подання саме уточненої позовної заяви у випадку залишення позову без руху. Відтак повернення позовної заяви судом першої інстанції з підстав неподання уточненої позовної заяви, за умови подання позивачем заяви про усунення недоліків, є необґрунтованим.

Отже, позивач був належним чином наділений процесуальним правом подати саме заяву про усунення недоліків, у якій мав право зазначити ціну позову та долучити всі документи, визначені судом як необхідні, а також інші документи за власним розсудом, з метою повного та належного усунення встановлених недоліків.

На виконання ухвали суду про залишення позову без руху позивач у встановлений судом строк надав заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої долучив квитанцію про сплату судового збору, довідки про вартість житлового будинку та земельної ділянки, роздруківки з ресурсів продажу автомобілів, оголошення продажу судна, примірник вказаної заяви для відповідача.

Позивачем пред`явлено позов, який містить вимогу немайнового характеру, зокрема про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також вимоги майнового характеру про визнання об`єктами спільної сумісної власності 1 житлового будинку, 48 транспортних засобів, 1 земельної ділянки та їх поділ.

Як вбачається із вказаної заяви про усунення недоліків, позивач зазначив загальний розмір ціни позову - 37 662 466,00 грн, визначивши його як 1/2 частку загальної вартості нерухомого та рухомого майна, яке є предметом вказаного спору. Також у заяві зазначив, що розмір ціни позову був визначений на підставі довідок про вартість житлового будинку та земельної ділянки, роздруківок з ресурсів продажу автомобілів та роздруківки оголошення продажу судна. При цьому у вказаній заяві позивач зазначив, що замовлення експертної оцінки по кожному автомобілю складає надмірний економічний тягар для позивача, а огляд експертом вказаних об`єктів рухомого майна неможливий, оскільки вони перебувають у розпорядженні відповідача.

У заяві про усунення позовних вимог позивачем зазначено ціну позову (37 662 466,00 грн), однак як визначено судом першої інстанції, не надано документальних підтверджень дійсної вартості всього спірного майна на час подання позовної заяви до суду.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява не містить визначеної ціни позову, яка повинна бути встановлена саме на підставі звітів про оцінку майна. Крім того, позивач не надав повного переліку документів щодо оцінки майна, що, на переконання суду, унеможливлює визначення розміру судового збору, належного до сплати за подання позовної заяви, а також перешкоджає встановленню підсудності справи.

Апеляційний суд не може погодитися з зазначеним на підставі наступного:

Щодо визначення ринкової вартості майна, суд звертає увагу, що дійсна вартість майна визначається відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

В якості доказу вартості майна, суду можуть бути подані звіт про оцінку саме ринкової вартості майна.

У зв`язку з чим, позивачу необхідно визначати ціну позову, яка повинна дорівнювати дійсній ринковій вартості спірного майна станом на день подання позовної заяви до суду, з наданням до суду відповідних доказів на підтвердження визначеної вартості майна.

Механізм проведення оцінки нерухомого та рухомого майна для цілей обчислення судового збору та інших обов`язкових платежів визначений постановою Кабінету Міністрів України «Про проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства» від 21 серпня 2014 року № 358.

У відповідності до п.п. 1 п. 1 вказаної вище постанови оціночною вартістю для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства (далі - оподаткування), є ринкова вартість, розрахована відповідно до національних стандартів та інших нормативно-правових актів з питань оцінки майна і майнових прав.

Також, згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України «Про проведення оцінки майна для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства» від 21 серпня 2014 року (№ 358) оцінка об`єкта для цілей оподаткування здійснюється суб`єктами оціночної діяльності, які відповідають вимогам, установленим Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», у складі яких працює хоча б один оцінювач, який отримав кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», хоча б за однією із спеціалізацій у межах напрямку «1 Оцінка об`єктів у матеріальній формі» і напряму «2 Оцінка цілісних майнових комплексів, паїв, цінних паперів, майнових прав та нематеріальних активів, у тому числі прав на об`єкти інтелектуальної власності».

Згідно з п. 3 ч. 3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Отже, звіти про оцінку майна подаються з метою визначення ціни позову, яка, у свою чергу, є необхідною для розрахунку розміру судового збору. Саме ціна позову слугує базою для обчислення судового збору за подання позовної заяви майнового характеру.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою або фізичною особою - підприємцем, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1211,20 грн) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (15 140,00 грн).

Оскільки позивач вже сплатив максимальний розмір судового збору, встановлений для позовів майнового характеру, відсутня формальна необхідність у поданні кожного звіту про оцінку окремих об`єктів майна. Незалежно від того, яка додаткова вартість майна могла б бути встановлена (зокрема, щодо рухомого майна, звіти про оцінку якого не були подані), це не вплине на розмір судового збору, оскільки його максимальна межа вже сплачена позивачем. Таким чином, ненадання всіх звітів про оцінку майна не може бути підставою для повернення позовної заяви або визнання її такою, що не відповідає вимогам процесуального закону.

Суд першої інстанції зазначив, що через відсутність звітів про оцінку всього нерухомого та рухомого майна він не має можливості визначити, об`єкт якого майна має найвищу вартість, а отже, не може встановити підсудність справи за ч. 1 ст. 30 ЦПК України щодо такого об`єкта.

Як встановлено з матеріалів справи, позивачем надано довідку від 22.05.2025 року, видану суб`єктом оціночної діяльності ПП «Мідас ФІНАНС ГРУП», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 75/2023 від 16.02.2023 року, відповідно до якої ринкова вартість житлового будинку загальною площею 356, 7 кв. м., житловою площею 67, 3 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 становить 29 962 800,00 грн, а також довідку від 22.05.2025 року, видану суб`єктом оціночної діяльності ПП «Мідас ФІНАНС ГРУП», сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №75/2023 від 16.02.2023 року, згідно з яко ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим номером :90:034:0129, загальною площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 становить 2 855 900, 00 грн.

Отже, крім вимог, які стосуються рухомого майна, позивачем визначені позовні вимоги про визнання об`єктом спільної сумісної власності сторін та визнання права власності відносно наступного нерухомого майна: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :90:034:0129 (Том 1, а.с. 8, 193 зв. бік), та на саму зазначену земельну ділянку (Том 1, а.с. 10, 12, 195).

Те, що житловий будинок розташований на зазначеній земельній ділянці та має спільну адресу з нею, підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 405740967 від 28 листопада 2024 року (Том 1, а.с. 84).

Апеляційний суд зазначає, що відсутність звітів про оцінку майна може впливати на визначення територіальної підсудності розгляду справ зазначеної категорії. Так, частиною 1 ст. 30 ЦПК України передбачено, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Колегія суддів вважає, що, оскільки позивачем визначені вимоги щодо обох об`єктів нерухомого майна, теоретично необхідно мати звіти про оцінку майна для визначення об`єкта з найвищою вартістю, що впливало б на визначення територіальної підсудності справи. Втім, у даному випадку така потреба відпадає, оскільки земельна ділянка та житловий будинок розташовані на одній території, а їх адреси співпадають.

Одночасно, суд першої інстанції при поверненні позовної заяви зазначив, що «Водночас, із позовної заяви та доданих документів судом встановлено, що об`єкти нерухомого майна за вищевказаним переліком розташовані у Голосіївському районі м. Києва та у смт. Козин Обухівського району Київської області».

Колегія суддів зазначає, що твердження суду про наявність об`єктів нерухомого майна у смт. Козин є необґрунтованим, оскільки позовною заявою жодна вимога щодо нерухомого майна, розташованого в Обухівському районі Київської області, не заявлялася і воно не є предметом розгляду у цій справі.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про повернення позову є необґрунтованим і суперечить як положенням ЦПК України, так і принципу доступу до правосуддя, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Пунктом 6 частини 1 ст. 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Колегія суддів дійшла висновку, що ухвала про визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу постановлена судом передчасно, тому на підставі ст. 379 ЦПК України апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції скасуванню, а справа поверненню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374 - 379, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 07 серпня 2025 року - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько