ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9355/25 Справа № 199/2894/23 Головуючий у першій інстанції: Покопцева Д. О. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Марченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Соборного районного суду м.Дніпра у складі судді Покопцевої Д.О. від 14 липня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Держави в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури про визначення розміру та відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 28.02.2019 її було затримано в порядку ст. 208 КПК України і до 19.09.2019 вона знаходилась під вартою як обвинувачена у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, які остаточно кваліфіковані за ч.ч. 2,3 ст. 190, ч.ч.1,2 ст.200 200 КК України. Окрім цього, її відсторонили від посади ухвалою від 17.01.2020 Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра на строк до 16.03.2020. Вироком від 18.01.2022 цього ж суду позивачку виправдано, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень. Вирок набрав законної сили 05.10.2022 після перегляду його в апеляційному порядку. Тому позивачка просила стягнути з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 341000,00 грн, з яких 241000,00 грн втрачений заробіток за період з лютого 2019 по вересень 2022 року, та 100000,00 грн витрат на послуги адвоката, який представляв інтереси позивачки у кримінальному провадженні.

Рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 14 липня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в сумі 131627,26 грн. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позову, з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

З таким рішенням не погодилась також Дніпропетровська обласна прокуратура та звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 28 лютого 2019 року ОСОБА_1 було затримано за підозрою у вчиненні злочину в порядку, передбаченому статтею 208 КПК України, що підтверджується копією протоколу затримання, складеного 01.03.2019 (а.с.11зворот - 13 т.1).

Згодом позивачці було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною четвертою статті 185, частиною першою статті 200, частиною другою статті 200 КК України.

Строк тримання позивачки під вартою неодноразово продовжувався до 19.09.2019, надалі ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 вересня 2019 року ОСОБА_1 замінили раніше обраний запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати житло в період з 20.00 год до 07.00 год строком до 17 листопада 2019 року (а.с.39 зворот - 40 зворот т.1).

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2020 року №199/4275/19 позивачку відсторонили від посади головного бухгалтера ТОВ «Агровектор Плюс» на строк до 16 березня 2020 року (а.с.41 т.1).

Згідно копії трудової книжки позивачки, вона в 2010 прийнята, а 19.02.2020 звільнена з посади головного бухгалтера «Агровектор Плюс» на підставі ст.38 КЗпП, за власним бажанням (а.с.157 т.1).

Між позивачкою та адвокатом Савком В.В. було укладено договір №2001 від 20.01.2021, за умовами якого адвокат зобов`язався бути захисником Пенькової Г.В. у кримінальному провадженні №199/4275/19; за надання юридичної допомоги Пенькова Г.В. сплачує ОСОБА_2 плату в розмірі 100000,00 грн (п.3.1 договору) (а.с.68 зворот т.1).

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 18.01.2022, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року, у справі №199/4275/19 позивачку виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінальних правопорушень (а.с.13 зворот - 39, 42-48 т.). Вирок набрав законної сили 05.10.2022 після перегляду його в апеляційному порядку (а.с.42-47 зворот т.1).

Постановою Верховного Суду від 02 листопада 2023 року вказаний вище вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни, а касаційні скарги прокурора та представника потерпілих - адвоката Ільяшенка А.В. без задоволення.

10.10.2022р. між позивачкою та ОСОБА_2 складено акт виконаних робіт (послуг) на суму 100000,00 грн (а.с.125 т.1). Згідно копії квитанції до прибуткового касового ордеру №1010 від 10.10.2022, адвокатом Савком В.В. прийнято від ОСОБА_1 100000,00 грн на підставі договору №2001 від 20.01.2021 про надання правової допомоги (а.с.127 т.1).

Також установлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2023 року в справі №201/10536/22 задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби, Дніпропетровської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури і суду. Стягнено з Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди, яка була завдана незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в розмірі 488430,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнено з Державного бюджету України шляхом списання коштів у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати професійної правничої допомоги в розмірі 15000,00 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року в справі №201/10536/22 апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2023 року змінено та збільшено суму відшкодування моральної шкоди з 488430,00 грн до 1000000,00 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 04 жовтня 2024 року №201/10536/22 касаційні скарги Дніпропетровської обласної прокуратури та ОСОБА_1 задоволено частково. Резолютивну частину рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2023 року, яке частково змінене постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року, щодо задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, в розмірі 1000000,00 грн та стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн змінено, виклавши абзац другий та четвертий в такій редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 000 000,00 грн компенсації моральної шкоди.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн».

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року залишено без змін.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Згідно з пунктом 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» виникає зокрема у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Пунктом 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.96 N6/5/3/41, передбачено, що згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди для робітників і службовців обчислюється у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок №100) (зі змінами та доповненнями) (підпункт 1 пункту 9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду»).

За змістом абзацу четвертого пункту 2 вказаного вище Порядку №100, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Судом встановлений період перебування позивачки під слідством і судом з 28.02.2019 по 05.10.2022.

В цей період позивачка, обіймаючи з 01.12.2010 посаду головного бухгалтера ТОВ «Агровектор Плюс»:

затримана о 19.00 год 28.02.2019 і перебувала під вартою до 19.09.2019,

19.09.2019 їй змінено запобіжний захід на домашній арешт із забороною залишати житло від 20.00 год. до 07.00 год.,

з 17.01.2020 вона була відсторонена від посади по 19.02.2020 (день звільнення за власним бажанням).

Відповідно до копії довідки про доходи, виданої 07.11.2025 ТОВ «Агровектор Плюс», ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера ТОВ «Агровектор Плюс» була нарахована заробітна плата у період з лютого по грудень 2018 року - 3723,00 грн, а у січні 2019 року - 5000,00 грн (а.с. 30 т. 2).

Таким чином, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера до її незаконного затримання становила (заробітна плата за грудень 2018 року - 3723,00 грн + заробітна плата за січень 2019 року - 5000,00 грн) 8723,00 грн / (кількість робочих днів у грудні 2018 року - 20 днів + кількість робочих днів у січні 2019 року - 21 день) 41 день = 212,76 грн.

У лютому 2019 року заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалася роботодавцем і не виплачувалася, що підтверджується довідкою ТОВ «Агровектор Плюс» від 07.11.2025, а також відомостями з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), сформованими Пенсійним фондом України 04.11.2022 (а.с. 9-11 т.1).

Позивачку затримано о 19.00 год. 28.02.2019 в післяробочий час і в останній день місяця, тому нарахувати та виплатити їй заробітну плату в лютому 2019 року зобов`язаний роботодавець за відпрацьований час.

Надалі позивачка була затримана та перебувала під вартою до 19.09.2019, через що працювати не могла, тому компенсувати заробіток за 138 робочих днів має держава.

19.09.2019 позивачці змінено запобіжний захід на домашній арешт із забороною залишати житло від 20.00 год до 07.00 год (тобто в позаробочий час). З врахуванням того, що заборона залишати житло стосувалася позаробочого часу, а позивачку не відстороняли від посади у період з 20.09.2019 (наступного дня після зміни запобіжного заходу) по 16.01.2020 (останній день перед відстороненням від посади), підстави для стягнення на користь ОСОБА_1 відшкодування втраченого заробітку у вказаний період відсутні.

Позивачка не позбавлена права на звернення з вимогами до роботодавця ТОВ «Агровектор Плюс» щодо виплати (стягнення) заробітної плати за період з 20.09.2019 (наступного дня після зміни запобіжного заходу) по 16.01.2020 (останній день перед відстороненням від посади).

За час відсторонення позивачки від посади головного бухгалтера ТОВ «Агровектор Плюс» до дати звільнення з роботи за власним бажанням (яке відбулось до закінчення періоду запобіжного заходу про відсторонення) з 17.01.2020 по 19.02.2020 (24 робочі дні) наявні підстави для відшкодування ОСОБА_1 втраченого заробітку.

Представник позивачки в судовому засіданні місцевого суду пояснив, що при звільненні ОСОБА_1 була видана трудова книжка.

Суду не надано доказів і не встановлено обставин, які б перешкодили працевлаштуванню позивачки після її звільнення за власним бажанням з посади головного бухгалтера ТОВ «Агровектор Плюс» саме через кримінальне провадження, що тривало. Вона мала на руках трудову книжку, оформлену належним чином, і не мала заборони покидати своє житло в робочий час.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі №415/1009/21 (провадження №61-18055св21) зазначено, що: «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування втраченого заробітку (з 01.03.2019 по 19.09.2019 та з 17.01.2020 по 19.02.2020) 34467,12 грн (середньоденна заробітна плата 212,76 грн х 162 робочих дня), з відрахуванням з цієї суми передбачених законодавством України податків та зборів.

Висновки щодо необхідності сплатити встановлені законодавством податки та збори із заробітної плати відповідають також правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 29 липня 2024 року у справі №598/1592/20.

Щодо вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених у кримінальному провадженні, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, а тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Абзацом 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Тобто, позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.

Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №383/596/15 (провадження №14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №333/7311/16-ц (провадження №61-32057св18).

При цьому, передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №750/958/20 (провадження №61-12600св21).

У Постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від16.04.2020 у справі №727/4597/19 колегією суддів зроблено висновки, що профільний закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату, а оскільки адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність до них не можуть бути застосовані положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року №148, оскільки останні не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку та не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність. У вказаній постанові Верховний Суд також зазначає, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката та одночасно дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Отже, як випливає з вищевикладеної позиції Верховного Суду, видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу.

На підтвердження позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні позивачка надала договір №2001 від 20.01.202, укладений між нею та адвокатом Савком В.В., згідно якого за надання юридичної допомоги Пенькова Г.В. сплачує ОСОБА_2 фіксовану плату в розмірі 100000,00 грн з представництва її інтересів у кримінальному провадженні №199/4275/19, яке оглянуте апеляційним судом (п.3.1 договору, а.с. 68 зворот т.1).

10.10.2022 між позивачкою та адвокатом Савком В.В. складено акт виконаних робіт (послуг) на суму 100000,00 грн (а.с.125 т.1). Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру №1010 від 10.10.2022, адвокатом Савком В.В. прийнято від позивачки ОСОБА_1 100000,00 грн на підставі договору №2001 від 20.01.2021 про надання правової допомоги (а.с.127 т.1).

Судом апеляційної інстанції витребувано та оглянуто кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000298, за обвинуваченням ОСОБА_1 (справа №199/4275/19), в якому наявні докази на підтвердження повноважень представництва інтересів адвокатом Савком В.В. у якості захисника Пенькової Г.В., зокрема, копія договору №2001 від 20.01.202, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АЕ №1035006 від 20.01.2021, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №736 від 18.03.2010 (а.с. 35-36, 37, 38 т. 9 справи №199/4275/19). Адвокат Савко В.В. був допущений місцевим та апеляційним судами у якості захисника Пенькової Г.В., він приймав участь у судових засіданнях та здійснював інші процесуальні дії.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми, сплаченої позивачкою, у зв`язку з наданням її правничої допомоги, у розмірі 100000 грн, яка підлягає відшкодуванню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Необхідно також зауважити, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 10 липня 2023 року, яке частково змінене постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року та постановою Верховного Суду від 04 жовтня 2024 року у справі №201/10536/22, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1000000,00 грн компенсації моральної шкоди, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн, які понесені позивачкою в цій цивільній справі №201/10536/22.

Тобто, позовні вимоги ОСОБА_1 у справі №201/10536/22 (про стягнення моральної шкоди) та у даній цивільній справі №199/2894/23 (про стягнення втраченого заробітку та витрат на послуги адвоката у кримінальному провадженні) не є тотожними.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, помилково визначив середньоденний заробіток позивачки виходячи з розміру заробітної плати за один місяць, а у резолютивній частині не зазначив складові грошової суми, яка підлягає стягненню на користь позивачки.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 14 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави в особі Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури про визначення розміру та відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у рахунок відшкодування втраченого заробітку 34467 (тридцять чотири тисячі чотириста шістдесят сім) грн 12 коп., з відрахуванням з цієї суми передбачених законодавством України податків та зборів.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у рахунок відшкодування витрат, сплачених у зв`язку з наданням юридичної допомоги в кримінальному провадженні, 100000 (сто тисяч) грн 00 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова