ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/4751/25Головуючий у 1-й інстанції Герчаківська О. Я.
Провадження № 22-ц/817/1094/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів - Костіва О.З., Храпак Н.М.

за участю секретаря - Гичко К.С.,

представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/4751/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Воробйов Євген Леонідович, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2025 року (ухвалене суддею Герчаківською О.Я., повний текст рішення складено 18 серпня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації й відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, зобов`язання спростування інформації й відшкодування моральної шкоди, в якому, з урахуванням збільшених позовних вимог, які були подані відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України до початку підготовчого судового засідання, просив суд:

- визнати недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію інформацію:

(а) поширену ОСОБА_1 шляхом публікації на офіційній сторінці у соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_1 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 / наступного змісту (мовою оригіналу): «Не вдалося провернути аферу з приватизацією, так вирішили нагріти місто на оренді. Надал злодій.»;

(б) поширену ОСОБА_1 шляхом публікації на офіційній сторінці у соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_3 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 / наступного змісту (мовою оригіналу):

«мер ОСОБА_3 замовив начальнику обласної поліції ОСОБА_4 моє побиття і вивезення з Тернополя»;

«беззаконня, яке коїли на замовлення Надала поліціянти»;

«Надалівська ручна керована мавпочка у формі пан ОСОБА_5 , який виконує його злочинні накази»;

«почав шукати втрачену давно честь та гідність, якої в нього ніколи не було».

- зобов`язати ОСОБА_1 спростувати вищевказану поширену ним інформацію у спосіб, який відповідає способу поширення інформації, а саме протягом 10-ти днів з дати набрання законної сили рішенням суду поширити на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook відповідну публікацію (повідомлення), що вказана інформація не відповідає дійсності, порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 .

стягнути з ОСОБА_1 на його користь на відшкодування моральної шкоди 300 000 грн. та понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на своїй персональній сторінці в соціальній мережі «Fасеbооk» відповідач поширив статтю суспільно-політичного вісника « ІНФОРМАЦІЯ_5 », яка містить інформацію про результати ІНФОРМАЦІЯ_6 , за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_7 та у своєму дописі, супроводжуючи поширену статтю, останній зазначив наступне: «Не вдалося провернути аферу з приватизацією, так вирішили нагріти місто на оренді. Надал злодій.».

Крім цього позивач указував, що ІНФОРМАЦІЯ_3 на своїй персональній сторінці в соціальній мережі «Facebook» ОСОБА_6 опублікував допис, який містить текст наступного змісту: «Ну а тепер прийшов час для моєї розповіді про те, як мер ОСОБА_3 замовив начальнику обласної поліції ОСОБА_4 моє побиття і вивезення з Тернополя, а саме:

- про те, як представники спецпідрозділу "КОРД" зранку 18 березня 2025 року побили мене у казармі приміщення ТЦК прямо на очах в купи присутніх призовників - били по голові, по корпусу, по ребрам та ниркам ногами й руками…

- про те, як винесли (ногами я майже не йшов) з п`ятого поверху на очах в усього воєнкомату в кайданках за спиною, обличчям в підлогу (як водять пожиттєвих у СІЗО) усього в крові і в шкарпетках без взуття....

- про те, як закинули усього в крові і в кайданках в бус, та вивезли на полігон, де залишили там, хоча я не поставив жодного підпису під жодним документом й усім говорив, що я вірянин євангельської церкви....

Окремо кілька слів лицемірам братам-віруючим, так званим "капеланам й іншим корисним ідіотам, що своїми безглуздими коментами й побажання «усім служити» схвалюють тотальне беззаконня й порушення прав людей....».

Звертав увагу на те, що цей текст також доповнений відеоматеріалом, в якому відповідач стверджує про події та явища, яких не існує взагалі, зокрема:

- на часовому проміжку 0:46-0:53 «беззаконня, яке коїли на замовлення Надала поліціянти»;

- на часовому проміжку 0:57-1:06 «Надалівська ручна керована мавпочка у формі пан Зюбаненко, який виконує його злочинні накази»;

- на часовому проміжку 2:15-2:21 «почав шукати втрачену давно честь та гідність, якої в нього ніколи не було» - це твердження сказано про ОСОБА_7 .

Позивач уважав, що наведені поширені відповідачем твердження є завідомо неправдивими, не відповідають дійсності, порушують гарантовані йому Конституцією України, Цивільним кодексом України права особи на повагу і недоторканість честі, гідності та ділової репутації.

Вважав, що зазначені твердження у дописах викладені у контексті спаплюження його честі, гідності та ділової репутації, оскільки в тексті згадується його прізвище. Зокрема, у першому дописі йдеться саме про ОСОБА_2 , виходячи з контексту поширеної статті, а саме з того, що в цій статті міститься інформація про результати аудиту Державної аудиторської служби щодо діяльності Тернопільської міської ради та посадових осіб Тернопільської міської ради. У другому дописі він зазначається безпосередньо, як мер ОСОБА_3 .

Стверджував, що вказана інформація не відповідає дійсності, містить відомості про події та явища, яких не існує взагалі.

Вважав, що поширенням зазначеної вище інформації відповідач створює негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, порушивши його честь й ділову репутацію, оскільки він займає посаду міського голови м. Тернополя, яка є публічною і соціально важливою, передбачає безперервний процес спілкування як із членами Тернопільської міської територіальної громади, так і посадовими особами різних гілок влади.

Звертав увагу на те, що вказана інформація доведена до відома користувачів мережі Інтернет, що є доведеним фактом, та така спірна інформація з огляду на її зміст безсумнівно порушує особисті немайнові права і завдає шкоди відповідним його особистим немайновим благам.

Вказував на те, що обставини розповсюдження спірної інформації підтверджується результатами проведеної фіксації та дослідженням змісту персональної сторінки в соціальній мережі «Facebook» ОСОБА_8 « ІНФОРМАЦІЯ_8 », за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_9 від 04 березня 2025 року та від ІНФОРМАЦІЯ_3 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_10 /v/1FВZсR7АR1/.

Зважаючи на те, що розповсюдження такої інформації із відповідно розміщеним змістом не заперечується відповідачем, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України такі обставини додатковому доказуванню не підлягають. Факт не заперечення відповідачем поширення даної статті підтверджується тим, що автор статті за мовчазної згоди погоджується з фактом розміщення ним статті в мережі Інтернет.

Позивач уважав, що вислови, викладені у спірних дописах, є фактичними твердженнями, оскільки вони можуть бути перевірені на предмет їх дійсності щодо істинності фактів і вони є недостовірними з огляду на те, що фактичних доказів на підтвердження достовірності таких висловлювань не існує.

Вказував на те, що вжиття у публікаціях термінів, сформульованих як пряме звинувачення його, посадової особи міської ради, у злочинній поведінці, за відсутності жодних доказів та переконливих фактів для їх підтвердження (доказів про притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності за вчинення корупційних правопорушень чи інших злочинів, будь-яких доказів щодо повідомлення йому про підозру чи складання протоколу про вчинення корупційного правопорушення), свідчить про те, що відповідачем безперечно порушується принцип невинуватості особи.

На думку позивача, висловлювання ОСОБА_1 у вказаних матеріалах містить недостовірну інформацію, яка має негативний характер, одночасно є образливою і такою, що формує його образ, як злочинця.

У зв`язку з поширенням недостовірної інформації він зазнав моральних страждань. Неправдива інформація була поширена шляхом розміщення її в мережі Інтернет і вона була доступна великій кількості людей. Він є публічною особою, а поширена відповідачем недостовірна інформація ставить під сумнів авторитет діяльності всього органу місцевого самоврядування. Це завдало йому репутаційної шкоди та спричинило низку негативних емоційних переживань, зокрема, приниження честі та гідності - поширенням інформації, що асоціює його з кримінальними вчинками і відповідно викликало у нього почуття несправедливості та образи. Розмір моральної шкоди оцінив в 300 000 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порочить честь, гідність, принижує ділову репутацію ОСОБА_2 , поширену ОСОБА_1 шляхом публікації на сторінці у соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_1 за покликанням ІНФОРМАЦІЯ_11 інформацію (допис) наступного змісту: «Не вдалося провернути аферу з приватизацією, так вирішили нагріти місто на оренді. Надал злодій».

Зобов`язано ОСОБА_1 в 10-денний строк з дня набрання законної сили рішенням суду спростувати у той самий спосіб таку, що не відповідає дійсності, порочить честь, гідність, принижує ділову репутацію ОСОБА_2 , поширену ОСОБА_1 шляхом публікації на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook інформацію, що допис від ІНФОРМАЦІЯ_1 не відповідає дійсності, порочить честь, гідність і принижує ділову репутацію ОСОБА_2 , а саме: «Не вдалося провернути аферу з приватизацією, так вирішили нагріти місто на оренді. Надал злодій».

Визнано недостовірною, такою, що не відповідає дійсності, порочить честь, гідність, принижує ділову репутацію ОСОБА_2 , поширену ОСОБА_1 шляхом публікації на сторінці у соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_3 за покликанням ІНФОРМАЦІЯ_12 інформацію (допис) наступного змісту: «..мер ОСОБА_3 замовив начальнику обласної поліції Сергію Зюбаненкові моє побиття і вивезення з Тернополя…»; «…беззаконня, яке коїли на замовлення Надала поліціянти…»; «…Надалівська ручна керована мавпочка у формі пан ОСОБА_5 , який виконує його злочинні накази…».

Зобов`язано ОСОБА_1 в 10-денний строк з дня набрання законної сили рішенням суду спростувати у той самий спосіб таку, що не відповідає дійсності, порочить честь, гідність, принижує ділову репутацію ОСОБА_2 , поширену ОСОБА_1 шляхом публікації на своїй сторінці у соціальній мережі Facebook інформацію, що допис від ІНФОРМАЦІЯ_3 не відповідає дійсності, порочить честь, гідність і принижує ділову репутацію ОСОБА_2 , а саме: «..мер ОСОБА_3 замовив начальнику обласної поліції Сергію Зюбаненкові моє побиття і вивезення з Тернополя…»; «…беззаконня, яке коїли на замовлення Надала поліціянти…»; «…Надалівська ручна керована мавпочка у формі пан ОСОБА_5 , який виконує його злочинні накази…».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10 000 грн. відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 522,40 грн. судового збору.

Суд першої інстанції, дослідивши надані докази, установив, що зміст публікацій, опублікованих як дописи в Інтернеті, відповідають висловлюванням, які цитує позивач у позові. Також відповідач не заперечує, що відповідні акаунти соціальної мережі належать йому.

Суд уважав доведеною обставину поширення інформації, оскільки воно існує в мережі Інтернет за посиланнями: ІНФОРМАЦІЯ_9 від 04 березня 2025 року та від 02 квітня 2025 року за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 /.

Поширена інформація дійсно стосується позивача, оскільки як у статті, що розміщена за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_9 від 04 березня 2025 року, так і у статті, яка доповнена відеоматеріалом і розміщена 02 квітня 2025 року за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 /, чітко зазначаються ім`я: ОСОБА_9 ; ОСОБА_10 , згадуються факти займаної ним посади мера м. Тернополя; проведеного аудиту Державною аудиторською службою щодо Тернопільської міської ради.

Висновком експерта № 319/25-22, складеним 20 травня 2025 року експертом Тернопільського відділення КНДІСЕ Наталією Устіменко, за результатами проведення семантико-текстуальної експертизи мовлення, за заявою адвокат Берегуляка В. Ф. про проведення такого дослідження, установлено, що висловлювання ОСОБА_8 :

- у дописі від 04 березня 2025 року, поширеному в соціальній мережі «Fасеbооk» на сторінці « ІНФОРМАЦІЯ_8 » за покликанням ІНФОРМАЦІЯ_7 «Не вдалося провернути аферу з приватизацією, так вирішили нагріти місто на оренді. Надал злодій.» - міститься інформація негативного характеру щодо особи ОСОБА_11 , яка викладена у формі фактичних тверджень та є образливою відносно особи ОСОБА_11 ;

- у дописі від 02 квітня 2025 року, поширеному в соціальній мережі «Fасеbооk» на сторінці « ІНФОРМАЦІЯ_8 » за покликанням ІНФОРМАЦІЯ_12 « ІНФОРМАЦІЯ_13 прийшов час для моєї розповіді про те, як мер ОСОБА_12 ОСОБА_10 замовив начальнику обласної поліції ОСОБА_4 моє побиття і вивезення з Тернополя…», - міститься інформація негативного характеру щодо особи ОСОБА_11 у формі фактичного твердження;

- у відеоматеріалі (з 0:40 по 2:30), прикріпленому до допису від 02 квітня 2025 року поширеному в соціальній мережі «Fасеbооk» на сторінці « ІНФОРМАЦІЯ_8 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_12

- «…щодо цього беззаконня, яке коїли на замовлення ОСОБА_13 , якими керував в свою чергу ОСОБА_14 керована ручна мавпочка у формі пан ОСОБА_5 , який виконує його злочинні накази і покриває корупцію в Тернополі, який по суті є соучасником цих злочинів…», - міститься інформація негативного характеру щодо особи ОСОБА_11 у формі фактичного твердження;

- «… як з`ясувалося ОСОБА_10 подав проти мене позов про захист честі і гідності, пішов шляхом ОСОБА_15 , почав шукати втрачену давно честь, гідність, якої в нього ніколи не було», - міститься інформація щодо особи ОСОБА_11 у формі фактичного твердження;

- висловлювання: «можливо, десь там колись, я не знаю, але це було давно і не правда…», - викладена у формі оціночних суджень. Висловлювання «Надал злодій» є образою (а.с. 6-26, т. 2).

Надавши правову оцінку вищевказаному дослідженню, місцевий суд зробив висновок, що поширена ОСОБА_1 інформація, а саме: «Не вдалося провернути аферу з приватизацією, так вирішили нагріти місто на оренді. Надал злодій»; «..мер ОСОБА_3 замовив начальнику обласної поліції ОСОБА_4 моє побиття і вивезення з Тернополя…»; «…беззаконня, яке коїли на замовлення Надала поліціянти…»; «…Надалівська ручна керована мавпочка у формі пан ОСОБА_5 , який виконує його злочинні накази…» є недостовірною, а тому підлягає спростуванню.

Оспорювана інформація має негативний характер, є образливою і такою, що порушує принцип презумпції невинуватості особи, формує образ позивача, як злочинця, за відсутності будь-яких кримінальних проваджень вчинення ним корупційних злочинів, пов`язаних із зловживанням владою та впливом з метою одержання неправомірної вигоди. Тобто фактично такі висловлювання характеризують позивача з негативної сторони, свідчать про його низькі моральні принципи у професійній поведінці.

Суд зробив висновок про наявність підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди за поширення недостовірної інформації, а визначений позивачем розмір, суд уважав таким, що не відповідає принципам розумності й справедливості, а тому визначив для відшкодування 10 000 грн. (позивачем не оскаржується визначений судом розмір морального відшкодування)

Відповідачем не доведено, а судом не встановлено достовірності оспорюваної інформації.

Разом із цим, місцевий суд уважав, що висловлювання: «почав шукати втрачену давно честь та гідність, якої в нього ніколи не було» має характер оціночних суджень, а тому вказане висловлювання не підлягає спростуванню.

Рішення суду оскаржується лише відповідачем в частині задоволених позовних вимог, а тому в силу статті 367 ЦПК України в іншій частині апеляційним судом не переглядається.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Воробйов Є.Л., просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в повному обсязі відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заявник вважає, що суд першої інстанції неправильно і неповно з`ясував обставини справи, які мають значення для розгляду справи, та ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що місцевий суд не правильно розмежував твердження про факти та оціночні судження, не врахував висновки Верховного Суду, викладені у відзивах на позов, зокрема, не звернув уваги на постанову від 13.03.2025 року у справі № 748/413/23, в якій суд касаційної інстанції зазначав про те, що речення, де також згадується особа як злодій, є оціночним судженням.

Вказує на те, що всі твердження, про які зазначає позивач є оціночними судженнями.

Вважає, що висновок експерта за результатами проведення семантико-текстуальної експертизи №319/25-22 від 20.05.2025 року є неналежним та недопустимим доказом.

Звертає увагу на те, що експерт використовував літературу державиагресора ОСОБА_16 «Лінгвістична прагматика та її прикладні аспекти. Прикладне мовознавство». Санкт-Петербург, 1990 р., на с. 4. Проте чомусь, у висновку відсутні посилання на затверджені методики проведення судових експертиз Міністерства юстиції України, які містяться в офіційному реєстрі методик проведення судових експертиз Міністерства юстиції України https://rmpse.minjust.gov.ua/search.

Звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду № 201/10963/21 від 22.12.2023 року суд розтлумачив, що «апеляційний суд обґрунтовано не взяв до уваги висновок експерта за результатами проведення судової лінгвістичної (сематико-текстуальної) експертизи № 056/215 від 09 вересня 2021 року ДП "Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України", в якому надана правова оцінка висловленій відповідачем інформації, оскільки здійснення висновку щодо наявності в поширеній інформації оціночних суджень чи фактичних тверджень належить до виключної компетенції суду».

Вважає, що суд не з`ясував, чи дійсно позивачу завдана шкода діловій репутації від оскаржуваної інформації та присуджено необґрунтовану суму моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Вказує на те, що місцевий суд не з`ясував та не враховував, що оскаржувана інформація в другій публікації та відео містить суспільний інтерес, а тому не може бути спростована.

Відповідно звертає увагу на висновок Верховного Суду, зроблений в постанові від 17.08.2023 року у справі № 759/16306/21-ц, де зазначено, що: «для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів».

Звертає увагу на те, що у даній справі 03 квітня 2025 року представник позивача подав заяву про «збільшення позовних вимог», в якій фактично оскаржується зовсім інша інформація, ніж у первісному позові, а тому вважає, що суд, прийнявши таку заяву як «збільшення позовних вимог», вийшов за межі предмета спору, визначеного первісною позовною заявою, а тому відповідач був позбавлений можливості належним чином підготуватися до захисту проти нових обвинувачень.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Воробйов Є.Л. підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів, викладених у ній.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Берегуляк В.Ф. заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає в повній мірі.

Фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_2 є міським головою м. Тернопіль.

Відповідач ОСОБА_6 ( ОСОБА_17 ) є користувачем соціальної мережі Facebook (а.с. 7, 8 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 на своїй персональній сторінці в соціальній мережі «Fасеbооk» ОСОБА_6 поширив статтю суспільно-політичного вісника « ІНФОРМАЦІЯ_5 », яка містить інформацію про результати ІНФОРМАЦІЯ_6 , за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_7 У своєму дописі, супроводжуючи поширену статтю, відповідач зазначив наступне: «Не вдалося провернути аферу з приватизацією, так вирішили нагріти місто на оренді. Надал злодій». Станом на 07 березня 2025 року розміщена відповідачем публікація під назвою « ОСОБА_18 результати аудиту Тернопільської міськради. Ч. 5. Як ревізори змусили міськраду та «бонус Медікус» повертати борги за оренду» набрала 2914 переглядів (а.с. 9-13, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 на своїй персональній сторінці в соціальній мережі «Facebook» ОСОБА_6 опублікував допис, який містить текст наступного змісту: «Ну а тепер прийшов час для моєї розповіді про те, як мер ОСОБА_3 замовив начальнику обласної поліції ОСОБА_4 моє побиття і вивезення з Тернополя, а саме:

- про те, як представники спецпідрозділу "КОРД" зранку 18 березня 2025 року побили мене у казармі приміщення ТЦК прямо на очах є купи присутніх призовників - били по голові, по корпусу по ребрам та ниркам ногами й руками…

- про те, як винесли (ногами я майже не йшов) з п`ятого поверху на очах в усього воєнкомату в кайданках за спиною, обличчям в підлогу (як водять по життєвих у СІЗО) усього в крові і в шкарпетках без взуття....

- про те, як закинули усього в крові і в кайданках в бус, та вивезли на полігон, де залишили там, хоча я не поставив жодного підпису під жодним документом й усім говорив, що я вірянин євангельської церкви....

Окремо кілька слів лицемірам братам-віруючим, так званим «капеланам» й іншим корисним ідіотам, що своїми безглуздими коментами й побажання «усім служити» схвалюють тотальне беззаконня й порушення прав людей....».

Цей текст також доповнений відеоматеріалом, який був предметом перегляду у судовому засіданні в суді першої інстанції та у якому ОСОБА_6 стверджує про події та явища, зокрема:

- на часовому проміжку 0:46-0:53 «беззаконня, яке коїли на замовлення Надала поліціянти»;

- на часовому проміжку 0:57-1:06 «Надалівська ручна керована мавпочка у формі пан ОСОБА_5 , який виконує його злочинні накази»;

- на часовому проміжку 2:15-2:21 «почав шукати втрачену давно честь та гідність, якої в нього ніколи не було» (а.с. 44-45 т. 1).

Оригінал зазначеного допису знаходиться на платформі соціальної мережі Facebook за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 /, що встановлено судом.

Позивач уважав висловлювання ОСОБА_1 у вказаних відеоматеріалах та статтях такими, що містять недостовірну інформацію, порочать його честь, гідність та ділову репутацію.

ОСОБА_1 у своїх процесуальних заявах, у тому числі в апеляційній скарзі, посилався на те, що він критикує та оцінює дії публічної особи й такі висловлювання є оціночними судженнями, вони ґрунтуються на особистому трактуванні отриманої інформації та подіях, які пов`язані з його незаконним затриманням та доставленням в ТОМ ТЦК м. Тернополя.

У матеріалах справи міститься інформація щодо вказаної події, зокрема про те, що 20 березня 2025 року дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_19 зверталася до ГУНП в Тернопільській області з заявою про викрадення людини і позбавлення її волі, зокрема про викрадення її чоловіка ОСОБА_20 18 березня 2025 року близько 17:00 год поблизу площі Данила Галицького в м. Тернополі невідомими особами.

За даним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про кримінальне правопорушення №0000398 від 01 квітня 2025 року (а.с. 226, т. 1).

Також в матеріалах справи наявна інформація, лист № 78709-2025 від 02 червня 2025 року (330063) на запит адвоката Берегуляка В. Ф., про те, що у слідчому відділі Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області з 20 листопада 2012 року та станом на 02 червня 2025 року, згідно Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальні провадження відносно ОСОБА_2 , не реєструвались. Також відповідно до п. 25 ч. 1 ст. 3 КК України, ОСОБА_2 не є учасником будь-якого кримінального провадження досудове розслідування у яких здійснюють слідчі СВ Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області (а.с. 45, 53, т. 2).

Позиція апеляційного суду.

У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність. Зазначене стосується й публічних осіб, яким безумовно є позивач міський голова, проте з певними особливостями (див.: пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Спростування поширеної недостовірної інформації не є способом цивільно-правової відповідальності, так як немає компенсаційного та майнового характеру. Спростовується незалежно від вини особи, яка її поширила (абзац 3 частини шостої статті 277 ЦК України).

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні брати до уваги, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, а також недостовірність поширеної про нього інформації.

Крім того, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доведення достовірності оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, слід відрізняти деякі висловлювання, які хоча і мають характер образи, однак у контексті є оціночними судженнями, з огляду на вжиті слова, вирази та мовно-стилістичні засоби.

Судження це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Фактичне твердження це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом (див.: постанова Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 910/9397/18).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки інформації чи ідей, які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає демократичного суспільства (див.: рішення у справі «Карпюк та інші проти України», № 30582/04, 32152/04, § 188, 06 жовтня 2015 року).

Крім того, у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати, зокрема рекомендації, що містяться в Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.

У зазначеній Резолюції визначено, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

Зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Системний аналіз зазначених норм права з урахуванням релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише саме така інформація, висловлена чи написана відповідачем у цій категорії справ. Тобто предметом спору у цій категорії справ є спірна інформація, що передається дослівним цитуванням (без редагування, корегування, власного розуміння позивача).

Тобто якраз конкретно висловлена особою інформація (сказана, написана, надрукована в ЗМІ) повинна бути предметом дослідження та правового аналізу у справах про захист честі, гідності і ділової репутації. Саме сказані відповідачем висловлювання, тобто дослівні твердження, досліджуються на предмет оціночності суджень із урахуванням вживаних особою слів та виразів із використанням мовно-стилістичних засобів.

У справі, яка апеляційним судом переглядається, за позовом ОСОБА_2 спір виник щодо двох наведених вище публікацій, поширених ОСОБА_1 , а саме:

а) шляхом публікації на офіційній сторінці у соціальній мережі Facebook 04 березня 2025 року за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 /;

б) шляхом публікації на офіційній сторінці у соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_3 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Місцевий суд частково задовольнив позов і визнав дві публікації, поширені відповідачем щодо особи позивача, недостовірними й такими, що порушують честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Апеляційний суд частково не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Щодо публікації на офіційній сторінці у соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_1 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 /

У наведеній публікації, дописі у соціальній мережі Facebook, супроводжуючи поширену статтю суспільно-політичного вісника «Politerno», яка містить інформацію про результати аудиту Державної аудиторської служби щодо діяльності Тернопільської міської ради, відповідач зазначив наступне: «Не вдалося провернути аферу з приватизацією, так вирішили нагріти місто на оренді. Надал злодій».

Ці обставини також підтверджуються матеріалами справи, не заперечуються учасниками справи, тому вони не підлягають доказуванню відповідно до вимог частини першої статті 82 ЦПК України.

Таким чином, позивач довів у суді публічне поширення відповідачем зазначеної інформації.

Досліджуючи та надаючи оцінку поширеній відповідачем інформації, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 висловився відносно ОСОБА_2 , звинувачуючи його у вчиненні злочину. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що поширені відповідачем відомості не є оціночними судженнями, оскільки зазначена інформація стосується звинувачення у вчиненні протиправних дій, а отже, може бути перевірена на предмет дійсності.

Колегія суддів в повній мірі не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, від 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Подібні висновки зроблені ЄСПЛ у пункті 39 рішення від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії», у пункті 75 рішення від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» та інших .

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями.

Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду (див.: абзац четвертий пункту 19 наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Тобто правильність думки чи оцінки тієї чи іншої особи може бути предметом думки, оцінки інших осіб, але не предметом повноважень судової влади. Вони можуть оспорюватись у порядку полеміки, у тому числі й в друкованому засобі, по радіо чи в телепередачі або іншим адекватним способом.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції вважає, що поширена відповідачем інформація щодо позивача за таким змістом: «Не вдалося провернути аферу з приватизацією, так вирішили нагріти місто на оренді. Надал злодій» не містить фактичних даних щодо дій позивача, способу, методу вчинення неправомірних дій. Так, використання слів «Не вдалося провернути аферу з приватизацією, так вирішили нагріти місто на оренді» свідчить про те, що автор інформації висловлює свою власну думку, аби звернути увагу на питання, яке має суспільний інтерес, а не констатує факт.

Проте, висловлюючи власну думку в побудові вказаного речення, автор використав також слова «Надал злодій», чим, на думку суду апеляційної інстанції, висловив свою суб`єктивну думку в принизливій (образливій) формі, що принижує гідність, честь та ділову репутацію фізичної особи, оскільки характеризує позивача з негативної сторони, свідчить про його низькі моральні принципи у професійній поведінці.

Відповідно до «Словника української мови» та «Тлумачного словника української мови» тлумачення слова «злодій» означає той, хто займається злодійством, або зрадник, злочинець. Указане тлумачення цього слова надається і в «Орфоепічному словнику української мови».

У висновком експерта № 319/25-22, складеним 20 травня 2025 року експертом Тернопільського відділення КНДІСЕ Наталією Устіменко, за результатами проведення семантико-текстуальної експертизи мовлення, зазначено, що висловлювання ОСОБА_8 у дописі від ІНФОРМАЦІЯ_1 , поширеному в соціальній мережі «Fасеbооk» на сторінці « ІНФОРМАЦІЯ_8 » за покликанням ІНФОРМАЦІЯ_7 «Не вдалося провернути аферу з приватизацією, так вирішили нагріти місто на оренді. Надал злодій.» - міститься інформація негативного характеру щодо особи ОСОБА_11 , яка викладена у формі фактичних тверджень та є образливою відносно особи

ОСОБА_21 зв`язку з викладеним апеляційний суд доходить висновку, що суб`єктивну думку відповідачем щодо особи позивача висловлено в брутальній, принизливій та непристойній формі, що принижує його гідність, честь й ділову репутацію.

Кваліфікуючи правовідносини щодо наведеної вище інформації, апеляційний суд виходить із того, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, що є складовою класичного принципу «jura novit curia» (суд знає закони) (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19; від 28 вересня 2022 року у справв №483/448/20).

Принцип jura novit curia («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права (див.: рішення ЄСПЛ від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України» (скарга № 25531/12).

У справі, яка апеляційним судом переглядається, позивач посилався на те, що наведена вище інформація, поширена відповідачем щодо нього, має негативний характер, є образливою і такою, що формує його образ, як злочинця.

Таким чином, з урахуванням наведеного вище, зазначена інформація є оціночним судженням відповідача про особу позивача, є його суб`єктивною думкою, яка не може бути спростована, але вона виловлена у брутальній, принизливій та непристойній формі, що принижує його гідність, честь й ділову репутацію. А тому правильним способом захисту порушеного особистого немайнового права позивача є не спростування цієї інформації, а відшкодування моральної шкоди.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 року у справі №728/1144/19.

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до пунктом 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У частині першій статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності.

При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що за висловлення суб`єктивної думки в образливій формі розмір моральної шкоди має становити 5 000 грн., виходячи із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності.

Щодо публікації на офіційній сторінці у соціальній мережі Facebook ІНФОРМАЦІЯ_3 за посиланням https://www. faceboоk.com/share/v/1FВZсR7АR1/

У вказаній публікації стосовно ОСОБА_2 поширено публікацію наступного змісту: «Ну а тепер прийшов час для моєї розповіді про те, як мер ОСОБА_3 замовив начальнику обласної поліції ОСОБА_4 моє побиття і вивезення з Тернополя...».

Цей текст також доповнений відеоматеріалом у якому ОСОБА_6 стверджує про події та явища, зокрема:

- на часовому проміжку 0:46-0:53 «беззаконня, яке коїли на замовлення Надала поліціянти»;

- на часовому проміжку 0:57-1:06 «Надалівська ручна керована мавпочка у формі пан ОСОБА_5 , який виконує його злочинні накази» (а.с. 44-45 т. 1).

Ці обставини підтверджуються матеріалами справи, не заперечуються учасниками справи, тому вони не підлягають доказуванню в розумінні частини першої статті 82 ЦПК України.

Таким чином, позивач довів у суді публічне поширення відповідачем зазначеної інформації.

Здійснення передбачених статтею 10 Конвенції свобод (зокрема, свободи дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів), пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Тобто праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Досліджуючи та надаючи правову оцінку поширеній відповідачем інформації, суд першої інстанції правильно вважав, що ОСОБА_1 висловився відносно ОСОБА_2 , звинувачуючи його у вчиненні злочину, в тому числі в контексті викладеної оспорюваної інформації на сторінці відповідача у мережі Фейсбук: «Ну а тепер прийшов час для моєї розповіді про те, як мер ОСОБА_3 замовив начальнику обласної поліції Сергію Зюбаненкові моє побиття і вивезення з Тернополя...»; «беззаконня, яке коїли на замовлення Надала поліціянти»; «Надалівська ручна керована мавпочка у формі пан ОСОБА_5 , який виконує його злочинні накази». Зазначена інформація містить фактичні дані щодо дій позивача, способу, методу вчинення неправомірних дій. А тому ця інформація може бути перевірена на предмет її правдивості і позивач довів, що вона є недостовірною.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідач ОСОБА_1 не довів правдивості висловленої ним інформації, водночас позивач надав докази на її спростування, зокрема відповідь ГУНП в Тернопільській області про відсутність інформації про притягнення відповідача до кримінальної відповідальності (а.с. 45, 53 т.2) тощо.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем ОСОБА_1 не доведено, що опублікована ним у соціальній мережі інформація відносно ОСОБА_11 є достовірною, такою, яка відповідає дійсності та містить відомості про події та явища, які існували.

При цьому апеляційний суд ураховує та оцінює зміст і направленість усієї публікації (весь її контекст), що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 травня 2024 року у справі № 757/17241/21-ц.

Оскільки вказана недостовірна інформація містила звинувачення позивача у вчиненні протиправних дій, суд дійшов вірного висновку, що вона є такою, що порушує особисті немайнові права позивача.

Апеляційний суд погоджується із таким визначенням характеру поширеної відповідачем інформації саме як тверджень про факти, яку у подальшому не було підтверджено.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірні висловлювання мають характер оціночних суджень, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони стосуються конкретних подій, конкретної особи (позивача) та подаються як установлений факт.

Аргументи апеляційної скарги про те, що позивач є публічною особою, а тому межа допустимої критики щодо нього є ширшою, ніж до приватної особи, не можуть бути підставою для скасування судового рішення у цій частині з огляду на таке.

Так, дійсно, межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість до висловленої критики, сатири, провокацій.

Водночас публічні особи, які спричиняють жваву суперечку чи гарячі дебати щодо їхньої поведінки і публічних виступів, не повинні потерпати від публічного звинувачення у вчиненні злочинів без підтвердження таких заяв фактами.

Хоча повідомлення про правдиві факти про приватне життя політиків чи інших публічних осіб може бути прийнятним за певних обставин, навіть особи, відомі суспільству, мають законні очікування щодо захисту та поваги до свого приватного життя (рішення ЄСПЛ Standard Verlags GmbH v. Austria (№ 2), № 21277/05, § 53, 04 червня 2009 року).

07 листопада 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення в справі EGILL EINARSSON v. ICELAND, яке набуло статусу остаточного 07 лютого 2018 року, ключові висновки в якій сформульовані в контексті з`ясування того, чим за своєю суттю є звинувачення у вчиненні злочину: оціночним судженням чи твердженням про факт, схиляючись до того, що навіть припустивши теоретичну можливість визначення звинувачення у вчиненні злочину як оціночного судження, воно має мати фактологічну підставу, на кшталт вироку, яким засуджено особу.

Також у цьому рішенні ЄСПЛ зазначив, що навіть спірні публічні особи, які викликали гарячі дебати своєю поведінкою та публічними коментарями, не повинні терпіти, коли їх публічно звинувачують у насильницьких злочинних діяннях, якщо такі заяви не підтверджуються фактами.

Незважаючи на градус критики, вона є допустимою, допоки базується на фактах, а не на безпідставних обвинуваченнях.

Отже, у випадку, коли щодо особи публічно висловлено заяву, яка містить пряме або опосередковане звинувачення у вчиненні злочину, що не підтверджено перевіреними фактами, це тягне за собою порушення статті 8 Конвенції.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 14 лютого 2024 року в справі № 754/6964/21 та від 05 червня 2024 року в справі № 756/14771/21.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вищезазначена поширена відповідачем інформація містить посилання на конкретні дії позивача щодо вчинення ним протиправних дій, які позивачем спростовано.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження дійсності поширеної відповідачем інформації про причетність позивача до вчинення кримінальних правопорушень, тому вона є недостовірною, негативною і такою, що завдає шкоди діловій репутації позивача, оскільки призводить до формування в суспільства негативного ставлення до нього.

Посилання в апеляційній скарзі на інші висновки Верховного Суду в інших справах не спростовують мотивів, викладених у цій постанові, оскільки вони стосуються інших фактичних обставин, а отже, і доказування у справах є різними.

Водночас суд першої інстанції залишив поза увагою те, що згідно з частиною другою статті 31 Закону України «Про інформацію» суб`єкти владних повноважень, до яких відноситься позивач, у справах про захист честі, гідності та ділової репутації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не мають права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Це не позбавляє посадових і службових осіб права на захист честі, гідності та ділової репутації в суді.

Оскільки позивач у даному спорі займає посаду мера міста Тернополя і відповідно є суб`єктом владних повноважень, тому у даній справі в частині вирішених вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, у зв`язку з поширенням недостовірної інформації вправі вимагати в судовому порядку лише спростування недостовірної інформації про себе і не має права вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди за її поширення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди за поширення публікації на сторінці у соціальній мережі Facebook від ІНФОРМАЦІЯ_3 за посиланням https://www.facebook.com/share/v/1FBZcR7AR1/ слід скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог.

На підставі вищенаведеного, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують та не дають підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись статтями 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2025 року в частині поширення публікації на сторінці у соціальній мережі Facebook від ІНФОРМАЦІЯ_1 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_11 скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 за висловлення суб`єктивної думки в образливій формі моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2025 року в частині відшкодування моральної шкоди за поширення публікації на сторінці у соціальній мережі Facebook від ІНФОРМАЦІЯ_3 за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_12 скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні цих вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Храпак Н.М.