КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9722/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Кобзаренком Данилом Юрійовичем на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 лютого 2025 року по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства Акціонерна компанія «Київводоканал» до ОСОБА_1 про стягнення плати за безоблікове водокористування,

встановив:

У листопаді 2024 року позивач ПрАТ АК «Київводоканал» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення плати за безоблікове водокористування.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що з метою виконання покладених виробника обов`язків 28 липня 2020 року ПрАТ «Акціонерна компанія «Київводоканал» проведено обстеження водопостачання та водовідведення об`єкта, належного ОСОБА_1 , який знаходиться за адресою: вул. Саксаганського, буд. 121, м. Київ.

За результатами перевірки було виявлено самовільне водокористування, що зафіксовано у відповідному акті обстеження № 236396, який підписаний відповідачем.

Оскільки відповідач самовільно користувався послугами з централізованого водопостачання та водовідведення (без згоди позивача та без укладеного договору), що було зафіксовано в акті обстеження від 28 липня 2020 року № 236396, то його водокористування вважається безобліковим.

У свою чергу, пунктами 3.3 та 3.4 Правил № 190 передбачено, у разі безоблікового водокористування виробник виконує розрахунок витрат води за пропускною спроможністю труби вводу при швидкості руху води в ній 2,0 м/сек та дією її повним перерізом протягом 24 годин за добу.

Розрахунковий період при безобліковому водокористуванні встановлюється з дня початку такого користування. Якщо термін початку безоблікового водокористування виявити неможливо, розрахунковий період становить один місяць.

Таким чином, оскільки самовільне водокористування та наявність незареєстрованого засобу обліку було зафіксовано 28 липня 2020 року, то безобліковим вважається водокористування з 29 червня 2020 року по 28 липня 2020 року.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд просив стягнути з відповідача на свою користь суму оплати у розмірі 57 762, 18 грн оплати за безоблікове водокористування.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 лютого 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ АК «Київводоканал» суму оплати у розмірі 57 762, 18 грн за безоблікове водокористування, та суму судового збору у розмірі 3 028, 00 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі посилається на те, що вказав, що на момент набуття права власності об`єкта нерухомості водопостачання та водовідведення там уже здійснювалося.

Зазначає, що підтвердженням цього є копія Акту №236936 обстеження водоспоживання та водовідведення об`єкта від 28 липня 2020 року, де в графі «Пломба повірки» вказано 2008 рік. Отже, з 2008 року водопостачання та водовідведення здійснювалося та обліковувалося.

Тому, на думку апелянта, водокористування не було безобліковим, а складені акти є безпідставними.

У відзиві на апеляційну скаргу представниця позивача Дементович М.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечила. Вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення плати за безоблікове водокористування у розмірі 57 762, 18 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до договору дарування нежитлових приміщень від 12 вересня 2016 року, є власником нежитлових приміщень з № 1 по № 16 (групи приміщень № 199) - офіс (в літ. А) загальною площею 248, 2 кв м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

28 липня 2020 року, на виконання покладених на виробника обов`язків, позивачем проведено обстеження водоспоживання та водовідведення об`єкту за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 та складено акт № 236396.

В акті № 236396 від 28 липня 2020 року інженером-інспектором ПрАТ «АК «Київводоканал» зафіксовано, що за адресою: м. Київ, Саксаганського, 121, відбувається самовільне водоспоживання, договір на послуги відсутній, також зазначено, що наявний прилад обліку, однак не зареєстрований в ПрАТ «АК «Київводоканал» (пломба повірки 2008), тобто відповідач здійснював без облікове водокористування. Акт № 236396 підписаний інженером-інспектором ПрАТ «АК «Київводоканал» та ОСОБА_1 .

В подальшому, після виявлення безоблікового водокористування та керуючись ч. 2 ст. 530 ЦК України, ПрАТ «АК «Київводоканал» направлено відповідачу попередження від 07 грудня 2020 року № 9874/8/8/02-20, з вимогою здійснити плату за безоблікове водокористування у розмірі 57 762,18 грн із відповідним розрахунком від 01 грудня 2020 року № 59/10/20, яке було отримане відповідачем.

Також ПрАТ «АК «Київводоканал» направляло ОСОБА_1 вимогу від 10 квітня 2024 року № 4196/12/8/02-24 з копіями документів з вимогою оплатити кошти розміром 57 762, 18 грн за безоблікове водоспоживання, однак вимога також була проігнорована відповідачем. 27 серпня 2020 року після виявлення позивачем безоблікового водокористування ОСОБА_1 звернувся з заявою до ПрАТ «АК «Київводоканал» щодо укладення договору на послуги з водопостачання та водовідведення.

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. До обов`язків співвласників багатоквартирного будинку, визначених у ст. 17 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», належить в тому числі обов`язок своєчасної оплати за спожиті житлово-комунальні послуги. Таким чином, Закон покладає обов`язок утримання квартири та сплати житлово-комунальних послуг на власника квартири у багатоквартирному будинку. Отже з моменту набуття у власність квартири у відповідача виник обов`язок нести витрати на утримання квартири, в тому числі сплачувати вартість комунальних послуг.

Відповідно до Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Мінжитлокомунгоспу 27 червня 2008 року №190 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), вони визначають порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України.

Пунктом 2.1. Правил № 190, визначено, що договірні відносини щодо користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення здійснюються виключно на договірних засадах відповідно до Законів України «Про питну воду та питне водопостачання» та «Про житлово-комунальні послуги» .

Згідно з 3.10. Правил № 190, споживачі, що передають об`єкт централізованого водопостачання та водовідведення на баланс новому балансоутримувачу або власнику, повинні в семиденний термін після передачі повідомити про це виробника. Новий балансоутримувач також у семиденний термін після прийняття об`єкта повинен письмово повідомити виробника про прийняття на себе зобов`язань щодо водокористування та водовідведення і оформлення договору.

Відповідно до п. 4.3 Правил № 190 забороняється будь-яке самовільне приєднання об`єктів водоспоживання до діючих систем централізованого водопостачання та водовідведення (включаючи приєднання до будинкових вводів, внутрішньобудинкових мереж або до мереж споживачів).

Згідно з п. 3.2 Правил № 190 водокористування вважається безобліковим, якщо споживач самовільно приєднався до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення або самовільно користується ними.

Таким чином, оскільки відповідач самовільно користувався послугами з централізованого водопостачання та водовідведення (без згоди позивача та без укладеного договору), що було зафіксовано в акті обстеження від 28 липня 2020 року № 236396, то його водокористування вважається безобліковим.

В акті № 236396 від 28 липня 2020 року інженером-інспектором ПрАТ «АК «Київводоканал» зафіксовано, що за адресою: м. Київ, Саксаганського, 121, відбувається самовільне водоспоживання, договір на послуги відсутній, також зазначено, що наявний прилад обліку, однак не зареєстрований в ПрАТ «АК «Київводоканал» (пломба повірки 2008), тобто відповідач здійснював безоблікове водокористування. Акт № 236396 підписаний інженером-інспектором ПрАТ «АК «Київводоканал» та ОСОБА_1 .

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на зазначену інженером-інспектором ПрАТ «АК «Київводоканал» в актах №№ 238737, 238738, 238739 від 02 вересня 2020 року інформацію: «Пломба повірки» 05.2020».

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив такі доводи відповідача, адже в зазначених актах вказано, що водопостачання здійснюється за адресою: м. Київ, Саксаганського, 121, договір на надання послуг - відсутній, засоби обліку не зареєстровані в ПрАТ «АК «Київводоканал».

Суд першої інстанції правильно зауважив, що наявність приладу обліку, але який не зареєстрований або повірку якого прострочено, не свідчить про те, що водопостачання перебуває на обліку.

Стверджуючи, що він не здійснював самовільного підключення до систем водопостачання та водовідведення та що водокористування не було безобліковим, відповідач не заперечував, що користувався послугами водопостачання та водовідведення. При цьому, не надав суду жодного доказу на підтвердження існування між ним та позивачем договірних відносин, правомірного споживання послуг водопостачання/водовідведення та їх оплати. Відсутні у матеріалах справи і документи, що підтверджують своєчасну повірку та взяття на облік лічильника, який було встановлено у належному відповідачу приміщенні.

За таких обставин, суд першої інстанції, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів дійшов обґрунтованого висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги відповідача повторюють доводи його відзиву на позовну заяву, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 369, 374, 375, 382, 383, 384 України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Кобзаренком Данилом Юрійовичем залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: С.М. Верланов

Т.О. Невідома