КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/18282/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Білого Дмитра Олеговича, в інтересах ОСОБА_1 ,

на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Кирильчук І. А.

від 03 жовтня 2025 року

у цивільній справі № 752/23164/25 Голосіївського районного суду міста Києва

за заявою ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Служба безпеки України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась з вказаною заявою до Голосіївського районного суду м. Києва.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2025 року матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Служба безпеки України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, передано за підсудністю на розгляд до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду адвокат Білий Д. О., в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив ухвалу суду скасувати, справу направити для подальшого розгляду до Голосіївського районного суду м. Києва.

Апелянт вважає, що оскаржувана ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 03.10.2025 є незаконною та прийнятою з порушенням норм процесуального права. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції помилково витлумачив положення частини першої статті 316 ЦПК України, ототожнивши поняття «місце проживання» виключно з «зареєстрованим місцем проживання». Апелянт звертає увагу на те, що разом із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю було надано належний доказ фактичного місця проживання заявника у Голосіївському районі міста Києва, а саме - Договір оренди від 05.09.2025 за адресою: АДРЕСА_1 .

Апелянт стверджує, що надмірний формалізм суду, який проігнорував фактичне місце проживання та взяв до уваги лише реєстрацію у м. Краматорськ (вул. Симона Петлюри, 152), порушує право на доступ до правосуддя, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилаючись на рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України», скаржник наголошує, що поняття «суд, встановлений законом» включає дотримання процесуальних норм, але не повинно призводити до непропорційного обмеження прав особи через формальні причини. Апелянт просить скасувати ухвалу про передачу справи за підсудністю та направити справу для продовження розгляду до Голосіївського районного суду міста Києва.

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу адвокат Кравець І. В., в інтересах ОСОБА_2 , просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а ухвалу суду залишити без змін, вважаючи хвалу її законною та обґрунтованою, оскільки відповідно до частини першої статті 316 ЦПК України підсудність справ про встановлення фактів визначається виключно за зареєстрованим місцем проживання заявника, а адреса орендованого житла у Києві не створює юридичних наслідків для визначення підсудності. Звертає, що увагу апеляційного суду, що після надходження справи до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області, останнім було зроблено запит до Єдиної інформаційної системи соціальної сфери, згідно з яким заявниця обліковується та фактично проживає як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, повідомляє, що 17.11.2025 Дніпровським районним судом Дніпропетровської області вже постановлено ухвалу про подальшу передачу справи за підсудністю до Ярмолинецького районного суду Хмельницької області, оскільки за цією ж адресою зареєстровані та проживають заінтересовані особи (батьки загиблого) і знаходиться спадкове майно. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.07.2019 у справі № 409/2636/17, наголошує, що визначальним є зареєстроване місце проживання, а скасування ухвали Голосіївського районного суду за умов, коли справа вже передана до належного суду (Ярмолинецького районного суду), призведе до порушення принципу правової визначеності та процесуального хаосу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже розгляд даної справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку на електрону адресу та в електронний суд ОСОБА_1 та її адвокату Білому Д. О., в електронний суд Службі Безпеки України, а також ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Перевіривши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, колегія суддів виходить з наступного.

Постановляючи ухвалу про передачу справи за підсудністю до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області, суд першої інстанції виходив з того, що зареєстрованим місцем проживання заявника згідно з Єдиним державним демографічним реєстром є місто Краматорськ Донецької області. Врахувавши, що територіальну підсудність справ Краматорського міського суду змінено розпорядженням Верховного Суду на суди Дніпропетровської області, суд дійшов висновку про необхідність передачі справи саме до визначеного суду Дніпропетровської області. Суд відхилив доводи заявника щодо підсудності справи Голосіївському районному суду м. Києва на підставі договору оренди, зазначивши, що такий договір не є офіційним підтвердженням реєстрації місця проживання.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Відповідно до частин 6-10 статті 187 ЦПК України, у разі якщо у заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом звернення суду. Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

На виконання наведених норм процесуального права судом першої інстанції було здійснено запит щодо визначення реєстрації місця проживання заявника. Із відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 03.10.2025 № 1850574 встановлено, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , з 31.05.2018 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Вважаючи адресу реєстрації заявника встановленою, суд першої інстанції дійшов висновку про непідсудність справи Голосіївському районному суду м. Києва та, враховуючи зміну територіальної підсудності судових справ Краматорського міського суду Донецької області, направив справу до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що справа не підсудна Голосіївському районному суду міста Києва, оскільки договір оренди сам по собі не замінює реєстрацію місця проживання чи довідку ВПО. Тому вимога апелянта про розгляд справи у суді у місті Києві задоволенню не підлягає.

Водночас колегія суддів не погоджується з визначенням суду, до якого необхідно передати справу, оскільки судом першої інстанції не було враховано наступне.

Адреса задекларованого/зареєстрованого місця проживання заявника (м. Краматорськ) знаходиться на території, наближеній до зони бойових дій. Відповідно до положень пункту 4 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, особа може задекларувати/зареєструвати місце свого проживання без зняття з реєстрації місця свого попереднього проживання, якщо воно знаходиться на територіях, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окупованих РФ.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» центральний орган виконавчої влади забезпечує формування та ведення Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб. Згідно з пунктом 5 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (Постанова КМУ № 509), уповноважений орган веде Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб.

Отже, отримавши інформацію про місце реєстрації заявника на території, що зазнала впливу збройної агресії, суд не врахував, що заявник без зняття з реєстрації за вказаною адресою може мати інше зареєстроване місце проживання як внутрішньо переміщена особа. Дотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) у такому випадку вимагає отримання актуальної інформації з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, адже запроваджені законодавцем заходи спрямовані на те, щоб належно встановити дійсне місце проживання учасника справи.

18 грудня 2025 року Київський апеляційний суд отримав Відповідь № 2150299 з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу. Згідно з отриманими даними, заявник ОСОБА_1 обліковується як внутрішньо переміщена особа та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи. Таким чином, належним судом для розгляду даної заяви, в силу вимог статті 316 ЦПК України, є суд за місцем проживання заявника як ВПО - Ярмолинецький районний суд Хмельницької області.

Оскільки судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано дані про місце проживання заявника, висновок про передачу справи на розгляд до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області є помилковим.

Враховуючи, що 17 листопада 2025 року Дніпровським районним судом Дніпропетровської області (до якого помилково надійшла справа) вже постановлено ухвалу про передачу цієї справи за належною підсудністю до Ярмолинецького районного суду Хмельницької області, колегія суддів вважає за необхідне скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва та направити справу за підсудністю безпосередньо до Ярмолинецького районного суду Хмельницької області з метою процесуальної економії та забезпечення права на розгляд справи судом, встановленим законом.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Білого Дмитра Олеговича, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2025 року скасувати.

Справу для продовження розгляду направити до Ярмолинецького районного суду Хмельницької області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов