Справа № 331/1517/25
Провадження № 2/331/1550/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

24 вересня 2025 року місто Запоріжжя

Олександрівський районний суд міста Запоріжжя у складі:

головуючого судді Яцун О.О.,

за участю секретаря судового засідання Красан І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , яка діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії АІ № 1846713 від 13 березня 2025 року (а.с.5), звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 27 грудня 2019 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно умов якого позивач ОСОБА_1 передав, а відповідач ОСОБА_3 прийняв грошові кошти у розмірі 1 400 000 грн. 00 коп. та у строк до 01 вересня 2020 року зобов`язався їх повернути позивачу, що підтверджується розпискою відповідача від 27 грудня 2019 року.

27 грудня 2019 року відповідачем ОСОБА_3 було повернуто 300 000 грн. 00 коп., шляхом зарахування вартості виконаної роботи. Таким чином, заборгованість відповідача складає 1 100 000 грн. 00 коп.

Станом на час звернення позивачем до суду з даним позовом, відповідачем борг не повернуто, чим порушено боргові зобов`язання, передбачені розпискою.

У зв`язку з простроченням відповідачем термінів виконання грошового зобов`язання, ухилянням від виконання грошового зобов`язання, а також уникнення мирного вирішення спору, позивач вимушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на його користь заборгованість за договором позики від 27 грудня 2019 року у сумі 1 100 000 грн. 00 коп.; 3 % річних за період прострочення у сумі 48 882 грн. 19 коп.; суму інфляційних збитків у розмірі 192 221 грн. 93 коп., а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 17 березня 2025 року вищевказану позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.20).

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» № 4273-ІХ від 26.02.2025 року, назву Жовтневого районного суду міста Запоріжжя змінено на Олександрівський районний суд міста Запоріжжя.

30 квітня 2025 року внесено зміни до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних-осіб підприємців та громадянських формувань щодо перейменування Жовтневого районного суду міста Запоріжжя на Олександрівський районний суд міста Запоріжжя.

Ухвалою Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 14 липня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 і представники позивача - адвокати Шокот Г.А. і Крохмальова Я.Е. не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені своєчасно і належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, представник позивача - адвокат Шокот Г.А. через підсистему «Електронний суд» подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача і представника позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить позов задовольнити. Не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення у справі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку. Проте, жодних документів на підтвердження поважності причин неявки відповідач суду не надав, відзиву на позов, заперечень проти заявлених ОСОБА_1 позовних вимог на адресу суду також не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За правилами ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Враховуючи вищезазначене, а також приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27 грудня 2019 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого відповідач ОСОБА_3 прийняв від позивача ОСОБА_1 позику - грошові кошти у розмірі 1 400 000 грн. 00 коп. та зобов`язався у строк до 01 вересня 2020 року повернути позивачу вказану суму, що підтверджується розпискою від 27 грудня 2019 року, яка власноруч складена відповідачем ОСОБА_3 , з перекладом з російської мови на українську мову, засвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Адамською М.М. 27 грудня 2019 року та зареєстрованим в реєстрі за № 47 (а.с.48).

Отже, грошові кошти були передані позикодавцем ОСОБА_1 позичальнику ОСОБА_3 у день підписання даної угоди, на підтвердження чого, відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, позичальник ОСОБА_3 надав позикодавцю ОСОБА_1 власноруч написану розписку від 27 грудня 2019 року, оригінал якої міститься у матеріалах справи.

27 грудня 2019 року відповідачем ОСОБА_3 було повернуто 300 000 грн. 00 коп., шляхом зарахування вартості виконаної роботи (з.б.а.с.47). Таким чином, заборгованість відповідача складає 1 100 000 грн. 00 коп.

За домовленістю сторін позика є безпроцентною.

Відтак, грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається із розписки, яка складена та підписана відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлена між сторонами угода, згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження № 61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки у позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження № 61-33891св18).

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Суд встановив, що позивач ОСОБА_1 виконав свої зобов`язання за договором позики, надавши 27 грудня 2019 року відповідачу ОСОБА_3 у позику грошові кошти у сумі 1 400 000 грн. 00 коп. 27 грудня 2019 року відповідачем було повернуто 300 000 грн., шляхом зарахування вартості виконаної роботи. Таким чином, заборгованість відповідача складає 1 100 000 грн. 00 коп. Відповідач, у свою чергу, свої зобов`язання за договором позики не виконав, що є підставою для стягнення з нього на користь позивача вказаних коштів.

Відповідачем не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є нечинним, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства данний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнано.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються в тому числі на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Доказів виконання зобов`язання відповідачем перед позивачем матеріали справи не містять.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12.

Аналогічні висновки містяться у постанові ВП ВС від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Суд погоджується з розрахунком, наданим позивачем ОСОБА_1 .

Розрахунок здійснюється за формулою:

Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де

С - сума заборгованості,

Д - кількість днів прострочення.

Згідно проведеного позивачем розрахунку 3 % річних сума становить 48 882 грн. 19 коп.(а.с.3).

Стосовно стягнення інфляційних збитків суд зазначає наступне.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Для визначення індексу інфляції в цілому за період прострочення, індекси інфляції за цей період перемножуються.

Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком щодо стягнення інфляційних збитків у сумі 192 221 грн. 93 коп. (з.б.а.с.2-3).

Розрахунок інфляційних збитків здійснюється за формулою

ІІС = (III : 100) х (112 : 100) х (ІІЗ : 100) х ... (IIZ : 100) III - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ...... ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Відповідач ОСОБА_3 жодного обґрунтованого розрахунку чи доказу на спростування розрахунку, наданого позивачем ОСОБА_1 , суду не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 5, 6 статті 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 7 статті 81 ЦПК України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Сторона відповідача не скористалася своїм правом на подання відзиву та не надала суду докази на підтвердження того, що заборгованість погашена або ж взагалі відсутня.

Відтак, дана сума заборгованості встановлена судом на підставі наданих доказів.

Таким чином, з огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 6) ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Так, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені, у загальному розмірі 10 728 грн. 83 коп. (а.с.12).

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 280-284, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 27 грудня 2019 року у розмірі 1 100 000 (один мільйон сто тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3 % річних за період прострочення у сумі 48 882 (сорок вісім тисяч вісімсот вісімдесят дві) грн. 19 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму інфляційних збитків у розмірі 192 221 (сто дев`яносто дві тисячі двісті двадцять одна) грн. 93 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 10 728 (десять тисяч сімсот двадцять вісім) грн. 83 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте Олександрівським районним судом міста Запоріжжя за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. В такому випадку рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи, відповідно до п. 4) ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

представники позивача: адвокат Крохмальова Яна Едуардівна, місцезнаходження: місто Київ, вулиця Еспланадна, будинок № 20, офіс № 501;

адвокат Шокот Антон Степанович, місцезнаходження: місто Запоріжжя, проспект Ювілейний, будинок № 14, офіс № 1;

представники позивача: адвокат Шокот Гліб Антонович, місцезнаходження: місто Запоріжжя, проспект Юбілейний, будинок № 14, офіс № 1;

відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст рішення суду складено 24 вересня 2025 року.

Суддя О.О. Яцун