Справа № 589/2594/25
Провадження № 2/589/1731/25
28 жовтня 2025 року
Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:
головуючого судді - Курбанової А.Р.,
за участю секретаря судового засідання Поронько Ю.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шосткинської міської ради про встановлення факту належності гаражу померлому та визнання права власності на гараж у порядку спадкування за законом, -
09.06.2025р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Шосткинської міської ради про встановлення факту належності капітального гаражу за АДРЕСА_1 , на праві власності ОСОБА_2 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім того, просила визнати за нею право власності на вищевказаний капітальний гараж № НОМЕР_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 .
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що після смерті її матері ОСОБА_3 , вона прийняла спадщину за законом як спадкоємець першої черги. До складу відповідної спадщини увійшов капітальний гараж № НОМЕР_1 , який матір позивачки ОСОБА_3 , в свою чергу, прийняла у спадщину від свого батька (діда позивачки), однак до моменту своєї смерті не встигла оформити спадкових прав на нього. Таким чином, позивач вимушена звернутись з даним позовом для встановлення факту належності її діду ОСОБА_2 вищенаведеного майна та визнання права власності на нього в судовому порядку.
В судове засідання позивач не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій остання вимоги позову підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, а також здійснювати розгляд справи без участі сторони позивача.
Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, правом на участь свого представника у судовому засіданні не скористався, про поважність причин неявки до суду не повідомляв, відзиву не подав.
З урахуванням викладеного, в судовому засіданні 28 жовтня 2025 року ухвалою Шосткинського міськрайонного суду Сумської області у відповідності із ч. 4 ст. 223, 280, 281 ЦПК України постановлено провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне.
Позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача серії НОМЕР_2 , виданого 15.11.1974р. /а.с. 6/, яка в свою чергу є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 21.12.1966р., і свідоцтва про укладення шлюбу /а.с.10, 11/.
Відповідно до копії виписки з рішення виконавчого комітету Шосткинської міської Ради народних депутатів №76 від 21.02.1991р., ОСОБА_2 надано дозвіл здійснити будівництво гаражу на території в/ч НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 /а.с.14/.
Відповідно до технічного паспорту, виготовленого КП «Шосткинське МБТІ» 15.02.2024р., ОСОБА_2 в 1991 році був збудований гараж № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_2 /а.с.17-18/.
Відповідно до копії архівного витягу з рішення виконавчого комітету Шосткинської міської Ради народних депутатів №287 від 23.09.1993р., ОСОБА_2 вирішено передати безоплатно земельну ділянку у приватну власність для гаражного будівництва, площею 0,003 га/а.с.15/.
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 /а.с.12/.
Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на належне йому майно.
Як вбачається із заповіту, посвідченого 16.08.1994р. державним нотаріусом Шосткинської державної нотаріальної контори Буйвал Г.В за реєстраційним №2-1993, за життя ОСОБА_4 заповідав все належне йому майно матері позивача ОСОБА_3 /а.с. 13/.
Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.12.2012р., ОСОБА_3 після смерті батька спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав /а.с. 9./
ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 /а.с.8/.
В свою чергу, згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Таким чином, позивач є спадкоємцем першої черги після своєї матері ОСОБА_3 .
За доводами позову, до спадкової маси після смерті ОСОБА_3 , серед іншого, також увійшов гараж за № НОМЕР_1 , що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , який належав її батьку.
Для оформлення спадкових прав після смерті матері позивач звернулася до державного нотаріуса Шосткинської міської державної нотаріальної контори, де було заведено спадкову справу №739/2008 за спадкодавцем ОСОБА_3 , що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №81978342 від 24.07.2025р. /а.с.36/.
Проте державний нотаріус Шосткинської міської державної нотаріальної контори Петіна Г.І. постановою від 07.12.2012р. відмовила у вчиненні нотаріальної дії - видачі позивачці свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно (гараж), що знаходилось на території військової частини НОМЕР_4 по АДРЕСА_2 , належного ОСОБА_2 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцем якого за заповітом була його дочка ОСОБА_3 , яка спадщину прийняла, але не оформила спадкових прав. Відповідна відмова обґрунтована відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, що підтверджують право власності спадкодавця ОСОБА_2 та спадкодавця ОСОБА_3 /а.с.9/.
Дані про реєстрацію права власності на гараж на території в/ч НОМЕР_4 в КП «Шосткинське МБТІ» відсутні (відповідно до копії наданого даною установою листа №1895 від 15.02.2024р.) /а.с.16/.
Вирішуючи питання щодо належності спірного гаражу ОСОБА_2 , суд вважає за необхідне зупинитись на наступному.
При вирішенні даного спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини.
Так, як роз`яснено у п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24/753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду.
У цьому контексті слід зазначити, що згідно із частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедури введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.
Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року).
Враховуючи зазначене, спірний гараж, який збудований до 05 серпня 1992 року, не підлягав проходженню процедури прийняття в експлуатацію, при цьому діючий на той час Цивільний Кодекс УРСР, в редакції 1963 року, не передбачав здійснення державної реєстрації нерухомого майна.
Водночас відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності.
Разом з тим, позивачем до позову не було долучено жодних доказів про те, що її дід ОСОБА_2 отримав право власності на спірний гараж. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказувала на те, що її дідом ОСОБА_2 в 1991 році був збудований гараж на підставі вищевказаних рішень виконавчого комітету Шосткинської міської ради, а тому, на її думку, будівництво спірного гаражу не є самочинним.
Незважаючи на наявність вказаних дозволів виконавчого комітету Шосткинської міської Ради народних депутатів, суд не може погодитись із вказаними доводами позивача, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.105 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, який був чинний на момент ухвалення рішення виконкому та будівництва гаражу, господарські і побутові будівлі та споруди, зведені громадянином без встановленого дозволу або належно затвердженого проекту, чи з істотними відхиленнями від проекту, або з грубими порушеннями основних будівельних норм і правил, за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів зносяться громадянином, який провадив самовільне будівництво, або за його рахунок.
ЦК УРСР встановлював обов`язок для особи отримувати встановлений дозвіл або належний проект, а також дотримуватися такого проекту та будівельних норм і правил при будівництві.
Разом із тим в матеріалах справи відсутні докази дотримання спадкодавцем ОСОБА_2 таких вимог закону при будівництві гаражу.
Як роз`яснено у п. 3.2 листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24/753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: по об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. За умови наявності акта відведення земельної ділянки під забудову, дозволів на забудову, якщо будинок не було введено в експлуатацію, таке будівництво не може визнаватись самочинним, а є незавершеним.
Проте, позивач не надала висновок про технічний стан спірного об`єкта та докази наявності акта відведення земельної ділянки під забудову.
За загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво, не набуває права власності на нього.
Право власності на самочинне будівництво може бути визнано за умови відведення для цієї мети в установленому порядку забудовнику земельної ділянки або якщо особа, яка здійснила таке будівництво, отримає в установленому порядку земельну ділянку, розташовану під збудованим нерухомим об`єктом, з таким цільовим призначенням, яке передбачає можливість будівництва на ній відповідного об`єкту, а також за умови відсутності заперечень з боку власника земельної ділянки (частина 4 статті 376 ЦК України) та відсутності порушення в результаті самочинної забудови прав інших осіб.
Належними вимогами, які може заявити особа власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване нерухоме майно.
Даний правовий висновок зазначений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 року у справі 916/1174/22, провадження № 12-39гс23. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.
Велика Палата Верховного Суду висновує, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.
Як зазначено вище, вказаний об`єкт нерухомого майна був розташований на території військової частини НОМЕР_4 .
При цьому судом відхиляються доводи позивача, як помилкові, про те, що земельна ділянка, на якій розташований гараж, набута у власність ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Шосткинської міської Ради народних депутатів №287 від 23.09.1993р., зважаючи на наступне.
Відповідно до частини першої статті 2 Земельного кодексу від 18 грудня 1990 року (далі ЗК № 561-ХІІ), чинного на час будівництва гаража і прийняття вказаного рішення №287 від 23.09.1993р., відповідно до цільового призначення всі землі Української РСР поділяються, зокрема, на землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення.
Відповідно до частини першої статті 70 ЗК № 561-ХІІ землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил і внутрішніх військ.
При цьому, відповідно до ч. 4 ст.4 ЗК № 561-ХІІ землі оборони не можуть передаватись у колективну та приватну власність.
Порядок надання земель для потреб оборони визначається законодавством Української РСР (частина друга статті 70 ЗК № 561-ХІІ).
На виконання вказаної норми наказом Міністра оборони України 22 грудня 1997 року № 483 затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі - Положення № 483).
Згідно з пунктом 45 Положення № 483 передача земель місцевим органам влади проводиться за згодою Міністра оборони України або за його дорученням начальником розквартирування військ та капітального будівництва - начальником Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил України.
Тобто передача місцевим органам влади території, в яку входить, у тому числі, земельна ділянка, на якій розташований спірний гараж, здійснювалася за нормативно детермінованою процедурою, яка встановлювала необхідність отримання згоди Міністра оборони України.
При цьому процесуальна форма передачі відповідних територій з прийняттям 25 жовтня 2001 року Земельного кодексу України № 2768-ІІ (далі ЗК України № 2768-ІІ) не змінилася, оскільки відповідно до частини четвертої статті 77 ЗК України № 2768-ІІ порядок використання земель оборони встановлюється законом. У свою чергу, наведена правова норма відсилала до цитованих положень Положення № 483.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про використання земель оборони» і статтею 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.
Землі оборони і за чинним Земельним кодексом України належать до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність (ч. ч. 1, 4 ст. 84 ЗК України № 2768-ІІ).
Отже, дана земельна ділянка належала до земель оборони і перебувала в державній власності, і передача її у приватну власність не допускалася і не допускається за вимогами чинного законодавства.
У цьому контексті дослідження наявності у спадкодавця права власності на земельну ділянку, на якій розташований гараж, також слід зазначити, що відповідно до ст. 23 ЗК № 561-ХІІ, чинного на час будівництва гаража і прийняття вказаного рішення №287 від 23.09.1993р., право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Між тим, будь-яких правовстановлюючих документів ані на земельну ділянку (в тому числі згаданий вище державний акт), ані на спірний гараж, позивачем суду не надано.
Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до п. 3.1, 3.2 листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24/753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Самочинно реконструйований будинок, якщо порушено вимоги ч. 1 ст. 376 ЦК, не створює право власності у спадкодавця, не може входити до складу спадщини, а отже, не дає підстав для виникнення права власності у спадкоємців.
Таким чином, зважаючи на те, що позивачем не доведено наявності підстав для встановлення факту належності капітального гаражу за АДРЕСА_1 , на праві власності померлому ОСОБА_2 , відповідне нерухоме майно не увійшло до складу спадщини, яка перейшла до його доньки ОСОБА_3 , відповідно, підстав для задоволення і похідної вимоги про визнання за позивачем, як її спадкоємцем, права власності на цей гараж, суд не вбачає. Таким чином, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір слід залишити за позивачем.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд-
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржене іншими особами до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в апеляційному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Шосткинського міськрайонного суду
Сумської області А.Р.Курбанова