Справа № 463/3087/25 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/2532/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Гаврилюк Я. Ю.,

з участю представника позивача адвоката Дашинич О. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 30 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Таскомбанк» про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом скасування державної реєстрації іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

у квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до акціонерного товариства «Таскомбанк» (далі АТ «Таскомбанк»), в якому просила скасувати державну реєстрацію права іпотеки «Електрон Банк» ВАТ, код: 19358632, місцезнаходження: 79000, Львівська область, м. Львів, вул. Грабовського, 11 (на сьогоднішній день - акціонерне товариство «Таскомбанк»), на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , номер РПВН: 3992735, проведену на підставі іпотечного договору, 11238, 16 грудня 2004 року, приватним нотаріусом Дольницькою Лесею Миколаївною.

Зазначала, що 13 лютого 2006 року вона разом з чоловіком придбала у ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на момент придбання не перебувала під обтяженням. Разом з тим, станом на даний час у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні відомості про обтяження квартири на підставі договору іпотеки від 16 грудня 2004 року, де боржником за основним зобов`язанням є ОСОБА_4 , а майновим поручителем - ОСОБА_5 . Зважаючи на наявність цього обтяження, вона звернулась із заявою до відповідача як правонаступника іпотекодержателя, на яку отримала відповідь, адресовану приватному нотаріусу та державному реєстратору, про зняття заборони відчуження та вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про іпотеку у зв`язку з погашенням заборгованості за основним зобов`язанням. Однак, державний реєстратор зупинив розгляд заяви про припинення обтяження у зв`язку з необхідністю подання копії договору іпотеки, а банк, з посиланням на банківську таємницю, відмовляється надати цей договір. Тому, в судовому порядку просить скасувати проведену на підставі іпотечного договору реєстрацію права іпотеки.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Таскомбанк» про скасування проведеної державної реєстрації права іпотеки відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши в липні 2025 року через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 червня 2025 року, постановити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом проігноровано норми статті 17 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», згідно з якими саме іпотекодержатель зобов`язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження у разі припинення основного зобов`язання, чого ним не було зроблено. Адже, надання листа іпотекодержателем позивачу про припинення обтяження не свідчить про виконання ним обов`язку щодо його подання саме реєстратору. Відтак, суд дійшов безпідставного висновку, що саме позивачка не дотрималась передбаченої процедури припинення обтяження. При цьому, суд безпідставно послався на нерелевантні в даному випадку положення статті 31-2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки у них йде мова про проведення реєстраційних дій нотаріусом в результаті вчинення ним саме нотаріальних дій. А у даному випадку необхідно вчинити не нотаріальну дію, а реєстраційну скасування державної реєстрації права іпотеки. З матеріалів справи убачається, що заборона відсутня, тому не підлягають застосуванню положення статті 74 Закону України «Про нотаріат». Таким чином, судом не розмежовано поняття нотаріальна та реєстраційна дії, іпотека та заборона. За наведених позивачкою обставин, суд відмовив в задоволенні позову при очевидній правомірності заявлених позовних вимог. Вказує також на те, що суд першої інстанції проігнорував висновки Верховного Суду в справі № 496/1059/18, які прямо вказують на право позивача звертатися до суду при формальній бездіяльності реєстратора (нотаріуса) чи банку.

В серпні 2025 року від АТ «Таскомбанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заявник просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивачки, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 13 лютого 2006 року позивачка та її чоловік ОСОБА_6 придбали у ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 6 договору, продавець засвідчив, що квартира іпотекою не обтяжена.

Незважаючи на це, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відносно квартири позивачки зареєстроване обтяження на підставі договору іпотеки від 16 грудня 2004 року, де іпотекодержателем є ВАТ «Електрон Банк», майновим поручителем - ОСОБА_5 , боржником - ОСОБА_4 , а сума боргу становить 60 000,00 гривень.

Як вбачається з іпотечного договору від 16 грудня 2004 року, витребуваного судом апеляційної інстанції, судом, сторонами цього договору є ВАТ «Електрон Банк» (іпотекодержатель»), ОСОБА_4 (іпотекодавець-боржник) та ОСОБА_5 (іпотекодавець-майновий поручитель).

Правонаступником ВАТ «Електрон Банк» є ПАТ «ВіЕс Банк», яке на підставі загальних зборів акціонерів від 22 травня 2018 року приєднано до АТ «Таскомбанк».

Згідно з листом АТ «Таскомбанк» від 18 вересня 2024 року № 33/584, який адресовано приватному нотаріусу і державному реєстратору, банк просив зняти заборону відчуження та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про іпотеку стосовно квартири позивачки.

Державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_7 своїм рішенням від 12 серпня 2024 року зупинив розгляд відповідної заяви позивача про припинення обтяження, оскільки останньою не було подано копії іпотечного договору.

Листами від 01 листопада 2024 року та 12 лютого 2025 року відповідач, з посиланням на банківську таємницю, відмовився надати позивачці примірник договору іпотеки.

Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т. Я. листом від 03 листопада 2025 року відмовила позивачці у вчиненні реєстраційної дії - припиненні іпотеки нерухомого майна з покликанням на абзац 3 пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно з яким заявником у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки є іпотекодержатель, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи. При цьому нотаріус зазначила, що оскільки державна реєстрація набуття іпотеки проведена не за позивачкою, а іншою особою (попереднім власником квартири), державна реєстрація припинення іпотеки може бути проведена за заявою іпотекодержателя або уповноваженої ним особи.

Державний реєстратор прав на нерухоме майно ОСОБА_7 рішенням від 05 грудня 2025 року відмовив позивачці у припиненні іпотеки, мотивуючи тим, що лист 33/584 від 18 вересня 2024 року АТ «Таскомбанк» про припинення іпотеки підписаний директором Львівського відділення № 85 АТ «Таскомбанк» Сороківською Ю. С., щодо якої згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відсутня інформація про її повноваження вчиняти дії від імені АТ «Таскомбанк».

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Зі змісту заяв по суті справи убачається, що обставини щодо припинення основного зобов`язання (кредитного договору № KF34073 від 15 грудня 2004 року, укладеного між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_4 ), а також додаткового зобов`язання (іпотечного договору, укладеного між ВАТ «Електрон Банк» та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дольницькою Л. М. 16 грудня 2004 року, реєстровий № 11238, предметом договору за яким була квартира АДРЕСА_2 ), у зв`язку з погашення заборгованості за основним зобов`язанням, учасниками справи визнаються.

Спірним є лише питання обов`язків іпотекодержателя та власника квартири при проведенні процедури скасування, проведеної на підставі Іпотечного договору, 11238, 16.12.2004, посвідченого приватним нотаріусом Дольницькою Л. М., державної реєстрації права іпотеки »Електрон Банк» (зараз - Акціонерне товариство «Таскомбанк» на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов таких висновків.

Відповідач у відповідності до вимог частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» на вимогу позивача подав заяву про припинення обтяження квартири і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. Отже, на думку суду першої інстанції, відсутні підстави для висновку, що відповідач своєю поведінкою допустив порушення прав позивача, а ненадання позивачу копії договору іпотеки є виконанням відповідних вимог чинного законодавства, пов`язаного з охороною банківської таємниці та не може вважатись порушенням. Крім того, суд першої інстанції констатує, що позивач, не в повній мірі дотрималась процедури припинення обтяження, оскільки така процедура в силу згаданих вище вимог закону, проводиться не державним реєстратором, а нотаріусом, який накладав обтяження або ж іншим нотаріусом, визначеним територіальним органом Міністерства юстиції України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України).

За визначенням, наведеним у частині першій статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) у редакції, чинній на момент розгляду справи судом, іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до статті 4 Закону № 898-IV обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону, що узгоджується з пунктом 2 частини першої статті 4 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) у редакції, чинній на момент розгляду справи, за змістом якого іпотека підлягає державній реєстрації як речове право, похідне від права власності.

Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя статті 17 Закону №898-IV).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання.

Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Згідно із абзацом 3 пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», заявником у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки є іпотекодержатель, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи.

Тобто, законом передбачено обов`язок іпотекодержателя подати реєстратору заяву про припинення обтяження.

У даній справі встановлено, що іпотекодержатель надав позивачці заяву, адресовану приватним нотаріусам та державним реєстраторам, про вилучення записів про іпотеку, однак не подав цю заяву безпосередньо до нотаріуса чи реєстратора, що унеможливило вчинення реєстраційної дії припинення іпотеки, так як позивачка, в силу, зазначеної вище норми закону, не може бути заявником.

Суд першої інстанції також помилково дійшов висновку, що позивачка не в повній мірі дотрималась процедури припинення обтяження, оскільки така процедура в силу згаданих вище вимог закону, проводиться не державним реєстратором, а нотаріусом, який накладав обтяження або ж іншим нотаріусом, визначеним територіальним органом Міністерства юстиції України. При цьому суд першої інстанції застосував норми закону, нерелевантні до даних відносин: частину першу, восьму статті 31-2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , згідно з якими, державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості, що має наслідком набуття, зміну чи припинення речових прав, їх обтяжень одночасно із вчиненням такої нотаріальної дії, проводиться нотаріусом, яким вчинено відповідну нотаріальну дію, крім випадків, передбачених цією статтею. У разі смерті нотаріуса, оголошення його померлим чи безвісно відсутнім у порядку, встановленому законом, або якщо нотаріус за станом здоров`я не може вчинити дії, передбачені частиною першою цієї статті, припинення або зупинення діяльності такого нотаріуса, передача заяв на проведення державної реєстрації прав до іншого нотаріуса здійснюється за рішенням відповідного територіального органу Міністерства юстиції України.

У вказаних нормах закону йдеться про проведення реєстраційних дій нотаріусом в результаті вчинення нотаріальних дій. У даній справі нотаріальні дії не вчиняються. Іпотека припинилася в силу закону внаслідок виконання основного зобов`язання. Заборона відчуження нерухомого майна відсутня, що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру заборон. Необхідно вчинити виключно реєстраційну дію - скасувати проведену на підставі Іпотечного договору, державну реєстрацію права іпотеки. Законодавство України не містить жодних застережень щодо реєстратора, який може провести такі реєстраційні дії.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2024 року в справі № 496/1059/18 виснувала: «Застосовуючи в контексті спірних правовідносин норми статті 391 Цивільного кодексу України та статті 26 Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для ефективного захисту прав володіючого власника нерухомого майна, щодо якого до Реєстру незаконно внесено запис про право іпотеки іншої особи, з якою власник не перебував у зобов`язальних відносинах, має застосовуватись негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України) з яким власник може звернутись, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги про скасування державної реєстрації права іпотеки зазначеної особи.

Позовна давність до такого позову не застосовується, а судове рішення про його задоволення, яке набрало законної сили, є підставою для державної реєстрації відомостей про припинення незаконно зареєстрованого за відповідачем права іпотеки, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїм нерухомим майном.».

Беручи до уваги викладене вище, а також враховуючи, що ОСОБА_1 як власник, не передавала квартиру в іпотеку за договором, не була стороною цього правочину та не перебувала з відповідачем в зобов`язальних відносинах, державна реєстрація за відповідачем права іпотеки на квартиру є незаконною та створює позивачці перешкоди у здійсненні правомочності самостійно розпоряджатись своїм нерухомим майном.

Відтак, доводи апеляційної скарги щодо неправильного вирішення спору по суті знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на те, що у справі, яка переглядається, неправильно застосовано норми матеріально права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги на рішення суду, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Відповідно до положень частин першої, другої статті141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1)у разі задоволення позову-на відповідача; 2)у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 червня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Таскомбанк» про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації іпотеки - задовольнити.

Скасувати державну реєстрацію права іпотеки «Електрон Банк» ВАТ, Код:19358632, 79000, Львівська обл., м Львів, вул. Грабовського, 11 (зараз- Акціонерне товариство «Таскомбанк») на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна:3992735, проведену на підставі Іпотечного договору, 11238, 16.12.2004, Приватним нотаріусом Дольницькою Лесею Миколаївною.

Стягнути з акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 968 грн 96 коп. за розгляд справи судом першої інстанції та в розмірі1 453 грн 92 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий С. М. Копняк

Судді: С. М. Бойко

А. В. Ніткевич