ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 532/2239/24

провадження № 61-13240св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Комунальне підприємство «Бутенківське» Білицької селищної ради, Білицька селищна рада

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 лютого 2025 року у складі судді Назарьової Л. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Карпушина Г. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Бутенківське» Білицької селищної ради (далі - КП «Білицьке», підприємство), Білицької селищної ради про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 15 вересня 2019 року він працював у КП «Бутенківське» на посаді сторожа.

Наказом КП «Бутенківське» від 02 вересня 2024 року № 271 його було звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Посилаючись на те, що його звільнення відбулося з порушенням пункту 9 статті 42 КЗпП України, оскільки він має переважне право на залишення на роботі, а також з порушенням статті 49-2 КЗпП України, оскільки йому не запропонували інші посади, які були вакантними на підприємстві, позивач, з урахуванням заяв

від 28 листопада 2024 року та 07 січня 2025 року про уточнення позовних вимог, просив суд: визнати протиправним та скасувати наказ КП «Бутенківське»

від 02 вересня 2024 року № 271 «Про звільнення сторожа ОСОБА_1 »; поновити його на роботі на посаді сторожа КП «Бутенківське»; стягнути із КП «Бутенківське» середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 48 337,62 грн та інші судові витрати; стягнути з КП «Бутенківське» на відшкодування моральної шкоди 40 000,00 грн.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 лютого 2025 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду

від 11 серпня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що у КП «Бутенківське» дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці, скорочення штату працівників. Із структури та штатного розпису виведено посаду сторожа, оскільки необхідність охорони об`єктів, які здійснював ОСОБА_1 , відпала (у зв`язку з передачею торговельних павільйонів в оренду).

У період з 01 липня 2024 року до 02 вересня 2024 року у підприємства були відсутні вакантні посади.

Суд першої інстанції відхилив посилання ОСОБА_1 на те, що він є особою з інвалідністю, а тому підприємство не мало права його звільняти, оскільки в КП «Бутенківське» за штатним розписом тривалий час існувала лише одна посада сторожа, яку обіймав ОСОБА_1 . Врахування стану здоров`я (наявність статусу особи з інвалідністю) та неможливість звільнення із роботи в зв`язку з такою підставою враховується при скороченні чисельності, а не штату працівників.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції взяв до уваги акт Північно-Східного Міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 27 вересня 2024 року № ПНС/ПЛ/16558/181, складений за результатами перевірки в частині додержання вимог законодавства про працю відповідно до статей 10 та 16 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», згідно з яким при звільненні ОСОБА_1 02 вересня 2024 року трудове законодавство не порушено.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області

від 21 лютого 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду

від 11 серпня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 квітня 2021 року у справі № 946/6628/19,

від 21 квітня 2021 року у справі № 723/822/20 та постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 (пункт 1 частини другої

статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Посилається на те, що суди попередніх інстанцій належно не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що вищим органом управління підприємством є Білицька селищна рада, органом управління - Виконавчий комітет Більцької селищної ради, виконавчим органом - директор, і саме Білицька селищна рада та її виконавчий комітет затверджували зміни до штатного розпису КП «Бутенківське» та новий штатний розпис і умови оплати праці працівників підприємства станом на 01 вересня 2024 року. А отже, саме Білицька селищна рада та її Виконавчий комітет мали право вирішувати питання щодо переведення ОСОБА_1 на іншу вільну посаду до одного із структурних підрозділів Білицької селищної ради або створити для нього, як особи з інвалідністю ІІ групи, робоче місце на підприємстві або в іншому структурному підрозділі селищної ради.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що відповідачі не дотрималися однієї з найважливіших гарантій працівника при звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності або штату - працевлаштування позивача, що є обов`язком власника або уповноваженого ним органу.

Суди також проігнорували положення частини першої статті 172 КЗпП України, якою визначено, що у випадках, передбачених законодавством, на власника або уповноважений ним орган покладається обов`язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій не врахували вимог частини першої статті 172 КЗпП України, статей 1, 5, 17, 23, Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», не перевірили наявність у КП «Бутенківське» та у Білицької селищної ради наявність вакантних посад на час вивільнення позивача, не спростували аргументів ОСОБА_1 про наявність вільних посад, які могли бути йому запропоновані з огляду на його спеціальності та особливості здоров`я.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що позивач має переважне право на залишення на роботі, не здійснили порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 24 жовтня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 лютого 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.,

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 лютого 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року з підстав, визначених

пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Кобеляцького районного суду Полтавської області матеріали справи № 532/2239/24; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У листопаді 2025 року матеріали справи № 532/2239/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що згідно з наказом від 15 березня 2019 року № 15 ОСОБА_1 було прийнято на роботу до КП «Бутенківське» на посаду сторожа.

Наказом директора КП «Бутенківське» від 29 грудня 2023 року № 243 затверджено штатний розпис на 2024 рік у кількості 23 штатні одиниці. Загальновиробничий персонал: прибиральник території; підсобний робітник, тракторист, водій автотранспортних засобів (мікроавт.), електрогазозварник, сторож.

Наказом директора КП «Бутенківське» від 29 грудня 2023 року № 244 з метою ефективного використання коштів підприємства, оптимізації видатків на оплату праці та передачі нерухомого майна (малі архітектурні форми) орендарям, які зобов`язані забезпечувати збереження майна самостійно, вирішено скоротити штатну посаду сторожа КП «Бутенківське» з 01 квітня 2024 року; внести зміни до штатного розпису КП «Бутенківське», затвердженого наказом від 29 грудня 2023 року № 243 та викласти його в новій редакції; попередити персонально сторожа ОСОБА_1 про його вивільнення; шатний розпис у новій редакції ввести в дію з 01 квітня 2024 року.

Наказом директора КП «Бутенківське» від 21 березня 2024 року № 95 скасовано наказ від 29 грудня 2023 року № 244 (з метою запобігання порушення трудових прав працівника підприємства ОСОБА_1 ).

Рішенням Виконавчого комітету Білицької селищної ради від 27 червня 2024 року № 192 внесено зміни до штатного розпису та умов оплати праці працівників КП «Бутенківське»; скорочено одну штатну одиницю посади «Сторож»; скорочено 0,5 штатної одиниці посади «Діловод»; затверджено в новій редакції штатний розпис та умови оплати праці працівників КП «Бутенківське» та введено їх в дію з 01 вересня 2024 року. Копія зазначеного рішення була направлена засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 .

Наказом директора КП «Бутенківське» від 28 червня 2024 року винесено наказ № 220 про скорочення штатної посади сторожа КП «Бутенківське» з 01 вересня 2024 року; внесення змін до штатного розпису КП «Бутенківське», затвердженого наказом від 28 березня 2024 року № 104/1, та викладення його в новій редакції; попередження персонально сторожа ОСОБА_2 про його вивільнення

з 01 вересня 2024 року; штатний розпис у новій редакції введено в дію з 01 вересня 2024 року.

Згідно з актом від 01 липня 2024 року № 1, складеним комісією у складі: директора КП «Бутенківське» Бабич Я. М., головного бухгалтера ОСОБА_3 , електромонтера з ремонту та обслуговування електроустановок ОСОБА_4 , у зв`язку зі скороченням з 01 вересня 2024 року посади сторожа, ОСОБА_1 було вручено, зокрема, попередження від 01 липня 2024 року № 86 про скорочення його посади. Після ознайомлення із зазначеним попередженням ОСОБА_1 відмовився його підписувати та ознайомлюватися з іншими документами.

Наказом директора КП «Бутенківське» від 02 вересня 2024 року № 271 звільнено з роботи сторожа ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 02 вересня 2024 року.

Згідно з актом Північно-східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 27 вересня 2024 року № ПНС/ПЛ/16558/181, складеним за результатами проведення позапланової перевірки, порушень вимог трудового законодавства щодо звільнення ОСОБА_1 та виплати йому розрахункових коштів при звільненні не встановлено.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15 та Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 755/3972/17-ц.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що саме Білицька селищна рада та її виконавчий комітет мали право вирішувати питання щодо переведення ОСОБА_1 на іншу вільну посаду до одного із структурних підрозділів Білицької селищної ради або створити для нього, як особи з інвалідністю ІІ групи, робоче місце на підприємстві або в іншому структурному підрозділі селищної ради, Верховний Суд виходить з такого.

Суди встановили, що згідно зі статутом КП «Бутенківське», затвердженим рішенням 44 сесії Білицької селищної ради 8 скликання від 08 травня 2024 року (далі - Статут), КП «Бутенківське» є самостійним господарюючим суб`єктом, має права юридичної особи, володіє відокремленим майном, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в установах банків.

КП «Бутенківське» має право самостійно визначати фонд заробітної плати, структуру управління, встановлювати штати. Підприємство зобов`язане здійснювати заходи з удосконалення організації роботи підприємства. Вищим органом управління підприємством є Білицька селищна рада, органом управління - Виконавчий комітет Білицької селищної ради, виконавчим органом - директор (пункти 5.1, 5.2 Статуту).

За змістом пункту 6.3 Статуту до повноважень органу управління належить затвердження умов та фонду оплати праці підприємства (штатної чисельності, штатного розпису).

Згідно з пунктом 6.4 Статуту управління підприємством здійснюється директором, який призначається на посаду розпорядженням голови Білицької селищної ради на підставі укладеного контракту.

За змістом пункту 6.5 Статуту директор самостійно визначає структуру управління з урахуванням умов та фонду оплати праці. До його компетенції належить прийняття на роботу та звільнення працівників підприємства.

Зазначене спростовує твердження позивача про те, що саме Білицька селищна рада та її виконавчий комітет мали право вирішувати питання щодо переведення ОСОБА_1 на іншу вільну посаду до одного із структурних підрозділів Білицької селищної ради або створити для нього, як особи з інвалідністю ІІ групи, робоче місце на підприємстві або в іншому структурному підрозділі селищної ради.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що у розумінні трудового законодавства роботодавцем, який мав дотриматися вимог статті 42 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 , є саме КП «Бутенківське».

Згідно з попередженням про наступне вивільнення від 01 липня 2024 року № 86 ОСОБА_1 повідомили про скорочення його посади, а також, що у КП «Бутенківське» відсутні вакантні посади, які могли б бути йому запропоновані, та що у разі виникнення такої посади вона буде запропонована йому відповідно до вимог чинного законодавства.

На запит ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Бердніченко О. П., підприємство повідомило, що з грудня 2023 року до жовтня 2024 року приймання на роботу нових працівників не здійснювалося. У зв`язку з відсутністю вакантної посади іншої посади ОСОБА_1 не було запропоновано.

Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суди встановили, що у КП «Бутенкіське» відбулися зміни в організації виробництва, пов`язані з передачею об`єктів нерухомості, які охоронялися сторожем ОСОБА_1 , новим орендарям, які самостійно здійснюють їх охорону, у зв`язку з чим було скорочено посаду сторожа, при цьому, після проведеної за заявою ОСОБА_1 перевірки Північно-східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, порушень трудового законодавства встановлено не було.

Таким чином, оскільки обов`язок роботодавця запропонувати працівнику, який підлягає скороченню, роботу, яка відповідає його кваліфікації, або будь-яку іншу вільну вакансію не є безумовним та залежить від фактичної наявності таких вакансій, а, у цьому випадку вакансії, на які міг претендувати ОСОБА_1 , були відсутні, висновки судів попередніх інстанцій про дотримання роботодавцем вимог статті 49-2 КЗпП України при звільненні позивача є правильними.

Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення статті 42 КЗпП України, колегія суддів Верховного Суду виходить з такого.

У постанові від 14 червня 2022 року у справі № 465/7570/18 Верховний Суд зазначив, що «відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Правила статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права залишення на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню. У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених у частині другій

статті 42 КЗпП України. Суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що оскільки скорочена одна посада заступника генерального директора - головного інженера, на якій працював позивач, тому немає підстав для оцінки застосування переважного права позивача залишення на роботі відповідно до статті 42 КЗпП України».

Зазначене дає підстави для висновку про те, що норма статті 42 КЗпП України у випадку, якщо посада, яка скорочується, є єдиною, не підлягають застосуванню, а тому посилання позивача на те, що він мав переважне право на залишення на роботі, враховуючи, що посада сторожа, яку він обіймав, була єдиною, є безпідставними.

Перевіряючи доводи заявника про те, що суди попередніх інстанцій, не врахували вимоги частини першої статті 172 КЗпП України, статей 1, 5, 17, 23, Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», не перевірили наявність у КП «Бутенківське» та у Білицької селищної ради наявність вакантних посад на час вивільнення позивача, не спростували аргументів ОСОБА_1 про наявність вільних посад, які могли бути йому запропоновані з огляду на його спеціальності та особливості здоров`я, колегія суддів Верховного Суду вважає їх необґрунтованими.

Перевіряючи аналогічні доводи заявника, суди встановили, що ОСОБА_1 закінчив Орловську спеціальну середню школу міліції МВД СССР і йому присвоєна кваліфікація юриста; він є особою з інвалідністю ІІ групи; має посвідченням водія.

За таких обставин, висновки судів попередніх інстанцій про те, що зазначені обставини не мають значення для вирішення питання щодо законності звільнення ОСОБА_1 з роботи, оскільки у період з 01 липня 2024 року до 02 вересня 2024 року в КП «Бутенківське» не було вакантних посад, які з урахуванням кваліфікації, досвіду роботи та посади, яку обіймав позивач, могли бути йому запропоновані.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» особи з інвалідністю в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи або в інших установлених законом випадках стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я осіб з інвалідністю.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва, що пов`язані з передачею об`єктів нерухомості, які охоронялися позивачем, який обіймав посаду сторожа, новим орендарям, які, згідно з умовами укладених договорів, зобов`язані самостійно здійснювати їх охорону, у зв`язку з чим і було скорочено посаду сторожа, яка на підприємстві була єдиною, і не запропоновано позивачу будь-якої іншої посади для працевлаштування, оскільки вакантні посади на підприємстві були відсутні, суди попередніх інстанцій дійшло обґрунтованого висновку про те, що зазначене не стосується наявності у позивача статусу особи з інвалідністю ІІ групи та, відповідно, не порушує його прав, передбачених Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Оскаржувані судові рішення не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 07 квітня 2021 року у справі № 946/6628/19,

від 21 квітня 2021 року у справі № 723/822/20, а також у постанові Верховного Суду України про те, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, на які посилається позивач у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, наданих позивачем на підтвердження його позовних вимог, а також відповідачем на їх спростування, однак суд касаційної інстанції не має повноважень здійснювати переоцінку доказів.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення -без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням конкретних обставин справи, завдань цивільного судочинства, необхідності забезпечення права сторін на справедливе та ефективне вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні правові підстави для скасування оскаржуваних судових рішень з наведених у касаційній скарзі підстав.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 21 лютого 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
О. В. Ступак
Ю. В. Черняк