Єдиний унікальний номер справи № 752/5850/21
Провадження № 22-ц/824/8084/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс банк» про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В:

02 березня 2021 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з вказаним позовом до відповідача.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір б/н від 17.07.2018. Позивачу нарахована заборгованість за вказаним договором, з якою позивач не згодна. Зазначає, що не отримувала від банку публічну пропозицію на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб, що в сукупності із акцептом свідчило б про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг, тобто позивач не була обізнана із запропонованими умовами та правилами банківських послуг. Крім того, у анкеті-заяві домовленості про сплату відсотків за користування кредитним коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком з Тарифів та Витягу з Умов, не можуть розцінюватися як стандартна форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Надання акцепту пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної кредитної лінії не може бути договором приєднання; публічну пропозицію АТ «Альфа-Банк» на укладання договору на банківське обслуговування фізичних осіб та додаток № 4 до вказаної пропозиції «Кредитні карти фізичних осіб» не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позивачем як позичальником, мають мінливий характер; наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є неможливість погодження ціни договору; неповідомлення споживача про умови кредитування та узгодження із споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати кредитний договір б/н від 17.07.2018, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк», недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій із застосуванням наслідків недійсності правочину; зобов`язати відповідача зробити перерахунок заборгованості за кредитним договором б/н від 17.07.2018 з урахуванням визнання кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 16 лютого 2025 року позивач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, призначене на 23 жовтня 2025 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялась, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 липня 2018 року між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір б/н, згідно з яким ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

17 липня 2018 року ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа-Банк» було подано оферту на укладення угоди про надання особистого кредиту № 490989350.

17 липня 2018 року з боку ПАТ «Альфа-Банк» ОСОБА_1 надано акцепт пропозиції на укладення угоди про обслуговування кредиту № 490989350.

Обмін офертою та акцептом 17 липня 2018 року утворив предмет кредитного договору № 490989350 між ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк».

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що спірний кредитний договір підписаний сторонами без застережень та зауважень, що свідчить про їх вільне волевиявлення при укладенні правочину. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів недодержання сторонами вимог статті 203 ЦК України під час його укладення. Разом з тим, відсутність у матеріалах справи кредитного договору б/н від 17 липня 2018 року позбавила суд можливості здійснити його правовий аналіз. Суд установив, що договір укладено за взаємною згодою сторін відповідно до чинного законодавства, доказів протилежного не надано. Позивач під час укладення договору не зверталася до банку щодо роз`яснення його умов чи внесення змін, а з вимогою про визнання договору недійсним звернулася лише у 2021 році. Доводи позивача про невідповідність договору вимогам законодавства суд визнав необґрунтованими, оскільки вони ґрунтуються на довільному тлумаченні положень ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та спростовуються встановленими обставинами справи.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Як зазначив суд першої інстанції, відсутність у матеріалах справи кредитного договору б/н від 17 липня 2018 року позбавила його можливості здійснити його правовий аналіз.

Судом апеляційної інстанції за клопотанням позивача було витребувано оригінал договору, а також його належним чином засвідчену копію. Оригінал договору до суду не надано, водночас від відповідача отримано копію договору, подану через підсистему «Електронний суд» із накладеним кваліфікованим електронним підписом. Колегія суддів зазначає, що позивач не навів належного обґрунтування необхідності отримання судом саме оригіналу договору та не визначив мету, для якої витребування оригіналу є необхідним. За таких обставин колегія вважає достатньою для вирішення справи наявну копію договору, подану у форматі, придатному для сприйняття та читання.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що надання акцепту пропозиції про укладення угоди щодо обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної лінії не може вважатися договором приєднання; публічна пропозиція АТ «Альфа-Банк» та додатки до неї не є складовими кредитного договору за відсутності підпису позичальника, їх мінливого характеру та неможливості встановити редакцію, чинну на момент акцепту; неповідомлення споживача про умови кредитування покладає на нього невиправданий тягар з`ясування змісту договору; а недодержання письмової форми правочину унеможливлює погодження істотної умови щодо ціни договору, включно з процентами та неустойкою.

Колегія суддів не приймає зазначених доводів позивача, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не спростовують факту укладення сторонами кредитного договору та не підтверджують наявності порушень у визначенні його змісту й умов.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

За результатами аналізу наданих документів колегія суддів не приймає доводи позивача про те, що вона не підписувала акцепт.

Встановлено, що в даному випадку позивач підписала та подала до банку саме оферту на укладення кредитного договору, яка й була акцептована відповідачем що не суперечить вимогам закону щодо укладення договору.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що договір-оферта був укладений шляхом його підписання стороною, яка внесла пропозицію - ОСОБА_1 , тоді як ПАТ «Альфа-Банк», у свою чергу, підписав акцепт цієї пропозиції. За таких обставин обидва документи - оферта та акцепт - підписані обома сторонами, що свідчить про дотримання письмової форми договору та досягнення згоди щодо всіх істотних умов правочину.

Отже, з урахуванням наведених вище приписів закону, договір може бути укладений у письмовій формі як шляхом підписання сторонами одного документа, так і шляхом обміну офертою та акцептом, які містять істотні умови договору та підтверджують волевиявлення сторін на його укладення. Такий обмін складає предмет договору кредитування.

Крім того, згідно п. 13 оферти, власноручно підписаної позивачем, підписанням цієї оферти на укладання угоди про надання кредиту ОСОБА_1 запропонувала банку у випадку акцептування банком умов цієї оферти на укладання угоди про надання кредиту певні умови щодо відповідальності у разі прострочення платежів. Тобто у п. 13 ОСОБА_1 підтвердила, що розуміє, що банком її оферта буде розглянута і може бути акцептована, а також усвідомлює, що це не є автоматичним укладенням угоди, і для цього необхідний акцепт банку.

При цьому як оферта на укладення угоди про надання особистого кредиту №?490989350, так і акцепт цієї пропозиції, містять умови кредитування, зокрема: розмір кредитного ліміту - 16?826,69 грн (оферта - п. 2, акцепт - п. 2); процентну ставку за користування кредитом - 32,00?% (оферта - п. 3, акцепт - п. 3); а також передбачають штрафні санкції (оферта - п. 13, акцепт - п. 13).

За результатами аналізу наданих документів встановлено, що умови оферти ОСОБА_1 були акцептовані банком та погоджені сторонами, відтак можна констатувати, що кредитний договір було укладено на умовах, погоджених сторонами, з урахуванням як основних фінансових параметрів кредиту, так і передбачених договором штрафних санкцій. Положення кредитного договору відповідають вимогам чинного законодавства та укладені за добровільним волевиявленням сторін.

На підставі зазначеного колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для визнання договору у частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій недійсним або таким, що суперечить закону, що підтверджує висновок суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько