КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №381/3052/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Желепи О.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2025 року, дата складення повного судового рішення не зазначена,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області про зобов`язання здійснити виплату нарахованої, але не виплаченої пенсії за період з 01 лютого 2022 року до 01 травня 2025 року та стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, -

встановив:

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про зобов`язання здійснити виплату нарахованої, але не виплаченої пенсії за період з 01 лютого 2022 року до 01 травня 2025 року та стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Вимоги позову мотивує тим, що позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі №320/6013/23 встановлено обов`язок ГУ ПФУ провести перерахунок пенсії позивача за довідкою ТЦК та виплатити різницю з 01 лютого 2022 року, проте рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі №320/6013/23 не виконано в повному обсязі.

Пенсійний Фонд України визнав наявність боргу у розмірі 108 926,11 грн та надіслав відповідний розрахунок, але відмовився виплачувати кошти, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України №649 та порядок черговості бюджетних виплат. Звертає увагу, що пункти 1 і 2 вказаної постанови були визнані протиправними й нечинними судовими рішеннями у справах №640/5238/19, №640/5248/19, тому застосування Порядку №649 є незаконним та суперечить Конституції України і законам України.

Зазначає, що відповідач здійснив перерахунок, але виплату боргу не провів, чим порушив як вимоги судового рішення, так і норми законодавства.

Вказує, що невиконання рішення суду про проведення виплати за перерахованою пенсією з урахуванням виплачених сум, починаючи з 01 лютого 2022 року по 01 травня 2025 року призвело до порушення строків їх виплати, виходячи з основного простроченого грошового зобов`язання та створило борг у сумі 108 926,11 гривень. Така бездіяльність є незаконною та порушує конституційні права позивача.

Мотивуючи наведеним, просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області виплатити йому нараховану, але не виплачену пенсію (заборгованість з пенсії) за період з 01 лютого 2022 року до 01 травня 2025 року з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з відповідного рахунку на його користь, а також згідно із частиною 2 статті 625 ЦПК України стягнути три проценти річних у сумі 10 609,69 гривень та 58 098,69 гривень - втрат від інфляції, виходячи із розміру простроченого грошового зобов`язання у сумі 108 926,11 гривень.

2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що сума нарахованої, але не виплаченої пенсії не є зобов`язанням в розумінні статті 509 ЦК України та, відповідно, до вказаних правовідносин не застосовуються правові наслідки порушення умов його виконання, що передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України.

Окрім цього, суд вказав, що стверджуване позивачем невиконання публічно-правового обов`язку суб`єкта владних повноважень не може бути кваліфікованим, як спричинена шкода у розумінні статті 1173 ЦК України, розмір якої відповідає (є еквівалентним) розміру (матеріальному вираженню) публічно-правового обов`язку.

Суд першої інстанції вказав, що за своєю правовою природою вимога про виплату нарахованої на підставі рішення суду, але не виплаченої органами Пенсійного фонду України пенсії, є вимогою про зміну способу виконання рішення суду у розумінні статті 378 КАС України, а отже, відповідна вимога не може бути вирішеною по суті під час розгляду цієї справи в порядку цивільного судочинства.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неповне з`ясування фактичних обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, а також на порушення норм процесуального права.

Вказує, що є пенсіонером 1943 року народження та отримує пенсію за вислугу років відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09 квітня 1992 року.

Вказує, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі №320/6013/23 відповідачем проведено перерахунок пенсії позивача, що не заперечується самим відповідачем. У тому ж рішенні встановлено наявність заборгованості з нарахованої, але невиплаченої пенсії у сумі 108 926,11 грн за період із лютого 2022 року по квітень 2024 року. Ця сума підтверджена листом ГУ ПФУ в Київській області від 08 січня 2025 року.

Незважаючи на це, відповідач не виплатив зазначену заборгованість, посилаючись на відсутність бюджетних асигнувань. Суд першої інстанції безпідставно погодився з таким аргументом, хоча відсутність фінансування не є та не може бути підставою для невиконання судових рішень.

Зазначає, що порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №649 від 22 серпня 2018 року, на думку позивача, суперечить Конституції України та законам України. Крім того, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року у справі №640/5238/19, залишеним у силі постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2020 року, визнано протиправними та нечинними пункти 1 та 2 постанови КМУ №649.

Суд першої інстанції не врахував цей факт, а також не застосував принцип jura novit curia, неправильно тлумачивши норми цивільного та адміністративного законодавства.

Конституція України, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» та Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» прямо зобов`язують державні органи виконувати судові рішення та не дозволяють підзаконними актами змінювати порядок їх виконання.

Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу Пенсійного фонду, підлягають виплаті без обмеження строком, з компенсацією втрати частини доходів. Аналогічні положення містить і стаття 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Крім того, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком, затвердженим постановою КМУ №159 від 21 лютого 2001 року, передбачена обов`язковість нарахування та виплати компенсацій у разі затримки виплати пенсії більш ніж на один місяць.

Суд першої інстанції не надав оцінки тому факту, що Головне управління ПФУ підтвердило наявність боргу, не здійснило його виплату, а також не нарахувало передбачених законом компенсацій та 3 % річних, що свідчить про тривале невиконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Мотивуючи наведеним, просить рішення Фатівського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким вимоги позову задовольнити.

4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.

Відзиву на апеляційну скаргу на адресу Київського апеляційного суду не надходило.

5. Позиція учасників справи.

В судове засідання учасники справи не з`явились.

Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомляли.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

6. Позиція суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

7. Фактичні обставини справи, установлені судом.

З відомостей, що містять у ЄДРСР установлено, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі №320/6013/23 частково задоволено позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною бездіяльності.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови у проведенні перерахунку пенсії та здійсненні виплати ОСОБА_1 пенсії згідно оновленої довідки про грошове забезпечення станом на 05 березня 2019 року.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 , відповідно до наданої довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 08 жовтня 2021 року №2/3/1/5440 про розмір грошового забезпечення для перерахунку пенсії, з урахуванням окладу за посадою, військовим званням, відсоткової надбавки за вислугу років та додаткових видів грошового забезпечення, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 №2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та провести виплати за перерахованою пенсією, з урахуванням виплачених сум, починаючи з 01 лютого 2022 року.

Згідно даних листа Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області №719-38135/Н-02/8-1000/25 від 08 січня 2025 року убачається, що на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року проведено перерахунок пенсії з 01 лютого 2022 року з урахуванням раніше виплачених сум. Сума доплати по перерахунку пенсії за період з 01 лютого 2022 року по 30 квітня 2024 року становить 108 926,11 гривень. Розмір пенсії за вищевказаним рішенням суду з 01 травня 2024 року становить 15 500,10 гривень (а.с. 8).

8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (частина 1, пункт 1 частини 2 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України).

Визначальною ознакою для правильного визначення юрисдикції спору є характер правовідносин, з яких виник спір: зміст прав та обов`язків його учасників, правовий статус сторін правовідносин та їх матеріально-правове регулювання тощо.

До такого висновку, аналізуючи процесуальне законодавство, яке діяло на час відкриття справи, дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 761/21/898/16-ц (провадження № 14-5цс20).

Захист порушених прав та інтересів здійснюється судом за вимогою особи, що вважає своє право порушеним (стаття 124 Конституції України, норми процесуального законодавства).

Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.

Зокрема, наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми (соціальні виплати), не нараховані та/або не виплачені як доходи, не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або зобов`язань, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем .

Отже, можна дійти висновку, що спори, які виникають у судах у зв`язку із невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, відтак спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

У справі, що переглядається колегією суддів, установлено, що позивач, посилаючись на положення статті 625 ЦК України, звернувся до суду із вимогою про зобов`язання виплатити нараховану, але не виплачену пенсію за період з 01 лютого 2022 року по 01 травня 2025 року, 3% річних у розмірі 10 609,69 гривень та інфляційні збитки у розмірі 58 098,69 гривень, виходячи із основного простроченого грошового зобов`язання 108 926,11 гривень, яке виникло згідно рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі.

Аналізуючи зміст позовної заяви, можна зробити висновок, що позивач просить суд фактично зобов`язати відповідача виконати ухвалене у справі №320/6013/23 рішення, проте збільшивши період нарахування до 1 травня 2025 року, а також стягнути три відсотки річних та інфляційні втрати у зв`язку із простроченням грошового зобов`язання.

Згідно наведених вище правових норм спори з Головним управлінням Пенсійного фонду України щодо нарахування, перерахунку, виплати пенсій віднесено до суду адміністративної юрисдикції.

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора при цьому згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу.

За своєю природою нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

У постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум з огляду на їх похідний характер від основного спору підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір. Такий висновок згодом був підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 травня 2022 року у справі № 761/28949/17 (провадження № 14-148цс21).

Подібний висновок також був викладений у постанові від 03 жовтня 2023 року у справі № 366/203/21 (провадження № 14-101цс22), в якій Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спір з приводу зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів, який є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю, підлягає розгляду в тому судочинстві, що і спір за основним зобов`язанням.

Відтак, ураховуючи акцесорний характер визначених статтею 625 ЦК України зобов`язань, спори про відшкодування передбачених ними грошових сум, з огляду на їх похідний характер від основного спору, підлягають розгляду за правилами тієї юрисдикції, за правилами якої підлягає розгляду основний спір.

У справі, що переглядається колегією суддів, позивачем заявлено вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат з причин затримання Головним управління Пенсійного фонду України виплати 108 926,11 гривень, нарахованих на виконання рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року у справі №320/6013/23, отже заявлені позивачем у цій справі вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат також належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки вони стосуються перерахованої, але не виплаченої пенсії за період з 01 лютого 2022 року по 30 квітня 2024 року (адміністративні правовідносини), які пенсійний орган зобов`язаний виплатити за рішенням адміністративного суду.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Отже поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Суд першої інстанції на викладене уваги не звернув, внаслідок чого помилково розглянув спір по суті.

Відповідно до частини 2 статті 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Ураховуючи те, що порушення правил юрисдикції загальних судів є обов`язковою підставою для скасування рішення, колегія суддів не надає оцінки доводам апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Відтак, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2025 року підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю. З огляду на наведене, апеляційна скарга задовольняється частково.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 377, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2025 рокускасувати, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області про зобов`язання здійснити виплату нарахованої, але не виплаченої пенсії за період з 01 лютого 2022 року до 01 травня 2025 року та стягнення інфляційних втрат та 3 процентів річних - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції адміністративного суду та протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення він може звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 17 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова