Провадження № 2/686/7343/25
УХВАЛА

19 грудня 2025 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Порозової І.Ю.,

за участю секретаря Кшановської Є.З.,

представника відповідача Держави Україна-Лукова А.В.,

розглядаючи у підготовчому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Хмельницькому позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, держави російська федерація в особі Генерального консульства російської федерації в Женеві, Держави Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії в особі Посольства Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні, Держави Сполучені штати Америки в особі Посольства США в Україні, Держави Китайська народна республіка в особі Посольства КНР в Україні, Держави Республіка Казахстан в особі Посольства республіки Казахстан в Україні про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

08.08.2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

За змістом ст. 197 ЦПК України у підготовчому судовому засіданні суд, з поміж іншого, встановлює остаточний склад учасників справи, направляє судові доручення.

У підготовчому судовому засіданні судом встановлено, що відповідачі у справі Держава Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії, Держава Сполучені штати Америки, Держава Китайська народна республіка, Держава Республіка Казахстан володіють судовим імунітетом.

Імунітет держави у широкому застосуванні це принцип, згідно з яким до держави або її органів не може бути заявлений позов в іноземному суді без її згоди. Будь яка держава, як суверен, не може бути підпорядкована судовій юрисдикції іншого суверена (іншої держави) окрім випадків, коли держава з власної волі погодилась підпорядкувати себе юрисдикції іноземних судів.

У міжнародному праві цей принцип сформульований як «par in parem non habet imperium» - рівний над рівним не має влади.

Цей принцип знаходить своє певне відображення у Віденській конвенції про представництво держав і їх відносини з міжнародними організаціями універсального характеру від 14 березня 1975 p., Віденській конвенції про консульські зносини від 24 квітня 1963 p., Віденській конвенції про дипломатичні зносини від 18 квітня 1961 p., Конвенції про спеціальні місії 1969 p.

Загальний принцип міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції» ґрунтується на суверенітеті кожної держави.

Види (теорії) розуміння судового імунітету держави:

- абсолютний імунітет передбачає, що пред`явлення позову до іноземної держави, забезпечення позову і звернення стягнення на майно іноземної держави може бути допущено виключно за згодою цієї держави;

- функціональний (обмежений) імунітет передбачає, втрату судового імунітету державою у випадках, коли вона є стороною правовідносин, як приватна особа. Здебільшого це договірні правовідносини зовнішньоекономічної діяльності. Однак, у випадках діяльності держави як суверена зберігається абсолютний імунітет.

Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях:

Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. (Стаття 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) застосовується судами України відповідно до звичаєвого міжнародного права як кодифікований звід звичаєвих норм міжнародного права).

Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року

Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці. Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Україна не є учасницею жодної із цих Конвенцій. Однак ці Конвенції відображають тенденцію розвитку міжнародного права щодо визнання того, що існують певні межі, в яких іноземна держава має право вимагати імунітет у цивільному процесі.

Застосування імунітету не дорівнює відмові у правосудді. Позов до держави може бути пред`явлено у судах даної держави, а в судах іншої держави виключно з її

мовчазної або чітко висловленої згоди. Існують такі способи висловлення згоди:

1) через уповноважених на те осіб;

2) згода може висловлюватися державами на взаємних

та добровільних засадах у звичаєвій чи конвенційній нормі міжнародного права, скажімо, у багатосторонньому чи двосторонньому договорі з відносин у сфері торгівлі тощо.

3) згода може бути виражена у письмовому контракті, тобто у документі, що був завірений підписом фізичних чи юридичних осіб або укладений за допомогою обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або із застосуванням інших пристроїв електрозв`язку, що гарантують фіксацію контракту, або за допомогою обміну позовною заявою та відзивом на позов, в яких одна сторона заявляє про наявність угоди, а інша не висловлює жодних заперечень проти цього;

4) якщо така згода відсутня, то контрагент за договором може звернутися до своєї держави з проханням про її вступ в дипломатичні зносини з іншою державою.

Позовну заяву подано ОСОБА_1 державною мовою, що відповідає Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України. Водночас вказана інструкція також передбачає, що документи суду, які адресуються безпосередньо міжнародній або іноземній організації, підприємству, установі, посадовій особі, іноземному громадянину можуть складатися іноземною мовою.

Аналізуючи зазначене у сукупності з діючим процесуальним законодавством України, єдиним можливим способом отримання згоди іноземної держави бути стороною у справі є отримання такої шляхом направлення окремого судового доручення.

Відповідно до змісту Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень - у разі, якщо при розгляді цивільної справи в суду України виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд України складає доручення про надання правової допомоги за кордоном(п.2.1).

П.2.3 Інструкції вказує, що доручення та документи, що до нього додаються, складаються мовою, передбаченою відповідним міжнародним договором України.

Якщо доручення чи документи, що до нього додаються, складено українською мовою, слід додавати завірений переклад на мову запитуваної держави або на іншу мову, передбачену міжнародним договором України.

Мовою діловодства у Державах Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії, Сполучені штати Америки, Китайська народна республіка є англійська мова, у Республіці Казахстан-казахська або російська.

Позовна заява ОСОБА_1 подана до суду держаною мовою, однак до неї не долучено переклад на вказані мови.

Згідно ст.187 ч.11 ЦПК України, суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Зважаючи на відсутність перекладу позовної заяви подальший рух справи є неможливим, тому позивачу слід надати термін для усунення вказаних недоліків, тобто для долучення перекладу позовної заяви англійською та казахською або російською мовами.

При цьому, звернути увагу позивача на те, що документи для міжнародного судового доручення мають бути перекладені офіційною мовою запитуваної держави або іншою мовою, передбаченою міжнародними договорами України. Переклад повинен бути засвідчений нотаріально або перекладачем, чия кваліфікація підтверджена. Усі матеріали подаються у письмовій формі, з відповідним оформленням та дотриманням вимог міжнародних договорів.

Керуючись ст.ст.175, 177, ч.11 ст.187 ЦПК України, суд

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, держави російська федерація в особі Генерального консульства російської федерації в Женеві, Держави Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії в особі Посольства Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії в Україні, Держави Сполучені штати Америки в особі Посольства США в Україні, Держави Китайська народна республіка в особі Посольства КНР в Україні, Держави Республіка Казахстан в особі Посольства республіки Казахстан про відшкодування моральної шкоди, залишити без руху.

Повідомити позивача про необхідність виправити зазначені недоліки заяви в строк, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення заяви без руху.

Роз`яснити, що інакше заява буде вважатися неподаною та повернута.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя