Єдиний унікальний номер 725/2233/21
Номер провадження 2/725/400/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2025 року м. Чернівці

Чернівецький районний суд м. Чернівців у складі:

головуючого судді Федіної А.В.,

за участю секретаря судового засідання Попової Р.Р.,

позивача ОСОБА_1 в режимі ВКЗ,

та третьої особи ОСОБА_2 в режимі ВКЗ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог до предмету спору на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання договорів позики оформлених у вигляді боргових розписок недійсними, як таких, що направленні на уникнення звернення стягнення на майно боржника, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 08.09.2020 року стягнуто з ОСОБА_4 на її користь заборгованість за борговою розпискою в сумі 202593 грн. З метою примусового виконання вказаного судового рішення 12.10.2020 року судом було видано виконавчий лист на підставі якого Першим ВДВС у м.Чернівці відкрито виконавче провадження.

В подальшому, їй стало відомо, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , які є рідними сестрами, склали дві боргові розписки датовані 19.01.2019 року про те, що ОСОБА_4 отримала в борг від ОСОБА_3 47000 доларів США, та 01.04.2019 року про те, що ОСОБА_4 отримала в борг від ОСОБА_3 40000 доларів США. Вважає, що відповідні договори позики, посвідчені вказаними борговими розписками не були укладені у зазначені дати, а боргові розписки були написані значно пізніше та такі дії відповідачів спрямовані на унеможливлення виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 на її користь заборгованості, адже ОСОБА_3 було відомо про наявність у її сестри боргового зобов`язання за рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 08.09.2020 року.

Також, у своїх додаткових поясненнях від 08.12.2025 року позивач зазначала, що доказом недійсності вказаних вище договорів позики є також те, що розписки виникли після перегляду судового рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 08.09.2020 року в апеляційному та касаційному порядку та накладення арешту на майно ОСОБА_4 . Вважає, що така поведінка відповідачів є недобросовісною.

На підставі вище викладеного, посилаючись на норми права, практику Верховного суду, просила визнати недійсними договори позики оформлені у вигляді розписок від 19.01.2019 року та від 01.04.2019 року між ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , як такі, що направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_4 .

На вказану позовну заяву надійшов відзив відповідача ОСОБА_3 в якому остання позов не визнала та просила відмовити в його задоволені. Вказувала на те, що вони з ОСОБА_4 дійсно є сестрами та ведуть спільний бізнес, натомість є фінансово незалежними одна від одної та на прохання своєї сестри вона дійсно позичила їй грошові кошти, вказані в боргових розписках. Оскільки між ними були довірливі стосунки, то вона не вимагала будь-якого боргового документу на підтвердження отримання коштів у борг, проте, дізнавшись, що у сестри існують інші борги, вона попросила її письмово підтвердити отримання коштів у позику у січні 2019 року та у квітні 2019 року. Вважає, що позивачем не доведено наявності в її діях наміру перешкодити у виконанні рішення суду.

В рамках судового розгляду даного спору судом витребувано у ОСОБА_3 оригінали боргових розписок від 19.01.2019 року та від 01.04.2019 року.

На виконання ухвали суду від 25.08.2021 року представник відповідача долучила до матеріалів справи оригінали вказаних розписок (а/с 58).

Крім того, ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 19.10.2021 року у даній справі призначено експертизу за клопотанням позивача, проведення якої доручено експертам Чернівецького НДЕКЦ МВС.

Натомість, 11.11.2021 року на адресу суду надійшло повідомлення заступника директора Чернівецького НДЕКЦ МВС про неможливість надання висновку судової експертизи, оскільки поставленні на вирішення експертизи питання експертами Чернівецького НДЕКЦ МВС не вирішуються. Рекомендовано звернутись в іншу експертну установу, зокрема в Київський науково-дослідний інститут судових експертиз Міністерства юстиції України.

Також, ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 23.11.2021 року призначено судову почеркознавчу технічну експертизу документів та на адресу суду надійшов висновок експертів від 23.05.2023 року №38768/21-34/16968+16990/23-24 за результатами проведеної вказаної експертизи, а також повернуто матеріали справи.

Крім того, ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 22.06.2023 року призначено додаткову судово-технічну почеркознавчу експертизу документів та увересні 2025 року на адресу суду надійшов висновок експертів від 29.08.2025 року № 20859/23-34 за результатами проведеної вказаної експертизи, а також повернуто матеріали справи з додатками.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримала та просила задовольнити, надала суду пояснення аналогічні змісту позовної заяви та додаткових пояснень.

Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні просив позов задовольнити.

Решта учасників процесу в судове засідання не з`явились, від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Чабан А.В. надійшла заява про розгляд справи без її участі, з аналогічної заявою про розгляд справи без її участі також звернулась представник позивача, адвокат Дронь О.І., відповідач ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Суд, заслухавши пояснення позивача та третьої особи, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, за наслідками розгляду справи встановлено, рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 08.09.2020 року, залишеного без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 09.02.2021 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суму боргу за борговою розпискою від 04.02.2019 року на загальну суму 202593 грн., а також суму боргу за борговою розпискою від 04.02.2019 року на загальну суму 45 491 доларів США та судовий збір в розмірі 10 960 грн. 40коп. і витрати на правову допомогу у розмірі 8925грн. 00 коп. (а/с 7-15 Том 1).

З метою примусового виконання вказаного судового рішення судом було видано виконавчий лист на підставі якого постановою старшого державного виконавця Першого ВДВС у м.Чернівці від 13.10.2020 року відкрито виконавче провадження ВП №63292434 (а/с 16, 17 Том 1).

Відповідно до боргової розписки від 19.01.2019 року ОСОБА_4 отримала в борг від ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 47000 доларів США, які зобов`язувалась повернути в строк до 30.09.2020 року.

Також, згідно розписки від 01.04.2019 року ОСОБА_4 отримала в борг від ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 40000 доларів США, які зобов`язувалась повернути в строк до 01.04.2020 року.

Вказані розписки в оригіналі були долучені до матеріалів справи.

Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності до вимог ст.ст. 627, 628, 638 ЦК України, договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір - це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов`язки. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості. наданій сторонам, визначати умови такого договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

У відповідності до правового висновку Верховного суду України, сформованого у постанові №6-50цс16 від 24.02.2016 року, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач ставила під сумнів реальність укладення між відповідачами відповідних договорів позики, адже вважає, що таким чином ОСОБА_4 намагається уникнути виконання судового рішення про стягнення боргу на її користь, тим самим діє очевидно недобросовісно та зловживає правами.

З висновку експертів від 23.05.2023 року №38768/21-34/16968+16990/23-24 вбачається, що записи і підписи в розписках від імені ОСОБА_4 датованих 19.01.2019 та 01.04.2019, виконані кульковими ручками, спорядженими пастами синьо-фіолетового кольору. У розписках від імені ОСОБА_4 датованих 19.01.2019 та 01.04.2019 відсутні ознаки штучного зістарювання документів. Розписка від імені ОСОБА_4 , датована 01.04.2019, виконана не в дату, вказану на документі (01.04.2019), а пізніше серпня 2019 року. Більш точно встановити період виконання досліджених записів не представляється можливим у межах наданих зразків з урахуванням наявних методик дослідження штрихів рукописних записів та підписів. Встановити час виконання записів і підписів у розписці від імені ОСОБА_4 , датованої 09.01.2019, і, як наслідок, самої розписки, не видається можливим через відсутність зразків порівняння, виконаних пастою тієї ж рецептури. Відповісти на питання ухвали «Чи відповідає інтервал написання розписок від 19.01.2019 року та від 01.04.2019 року між собою, та чи могли такі розписки бути написаними в один день?» не видається можливим через неможливість встановити період виконання розписки від імені ОСОБА_4 , датованої 09.01.2019 (а/с 108-115 Том 1).

Також, відповідно до висновку експертів за результатами проведеної додаткової комісійної судово-технічної експертизи документів від 29.08.2025 року, встановити давність написання розписки від 19.01.2019 року даті, яка в ній вказана, а саме 19.01.2019 року не вдається можливим через відсутність зразків порівняння, виконаних пастою тієї ж рецептури, що і записи та підпис у досліджуваній розписці від імені ОСОБА_4 , датованій 19.01.2019 року (а/с 164-179 Том 1).

Слід зазначити, що у тексті відзиву ОСОБА_3 підтвердила, що спочатку договори позики між ними не були оформлені письмово та лише згодом, дізнавшись про наявність у сестри інших боргових зобов`язань, вона попросила її письмово підтвердити отримання позичених коштів.

З урахуванням того, що позивач звернулась до суду з клопотанням про визнання неналежним та недопустимим доказом висновку додаткової комісійної судово-технічної експертизи документів від 29.08.2025 року та визнання дій експертної установи недобросовісними слід зазначити наступне.

Так, відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, вказаний вище висновок додаткової експертизи містить відомості про предмет доказування, а саме розписку від 19.01.2019 року, хоча і не встановлює обставин, що підлягають доказуванню з причин наведених в описовій частині висновку.

Щодо недобросовісності дій експертної установи слід звернути увагу на те, що у постанові КЦС ВС від 18 травня 2023 року у справі № 761/11228/21 щодо порядку оскарження судової експертизи Верховний Суд наголошує на тому, що аналіз чинного законодавства, яке регулює діяльність судового експерта, дає підстави для висновку, що оскарження дій експерта під час проведення експертного дослідження та складення відповідного висновку не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, адже чинним законодавством передбачено позасудовий порядок оскарження таких дій та висновків.

Таким чином, правомірність дій експертної установи не може бути предметом розгляду в даному судовому провадженні, а також будь-яких доказів, які б вказували на недопустимість зазначеного висновку матеріали справи не містять.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами 2 та 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. При кваліфікації дій як таких, що свідчать про зловживання правом, суд надає оцінку наявності негативних наслідків для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); правовому статусу особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та і здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.

Як наслідок, може бути визнаний недійсним договір, спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України).

Відповідно до частини 5 статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша підстава, наприклад, передбачена статтею 228 ЦК України.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 24 лютого 2021 року у справі № 757/33392/16, від 14 грудня 2022 року у справі № 372/437/20.

Отже, цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення, при цьому для кваліфікації правочину як фраудаторного важливим є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна з метою унеможливлення задоволення вимог кредитора за рахунок звернення стягнення на майно. Тобто правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, набуває ознак фраудаторності лише тоді, якщо внаслідок його вчинення боржник перестає бути платоспроможним.

Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів того, що внаслідок укладення договорів позики з сестрою ОСОБА_4 стала неплатоспроможною або ж такі договори унеможливлюють виконання її зобов`язань, матеріали справи не містять, що в свою чергу унеможливлює застосування конструкції фраудаторного правочину в цій справі, оскільки відсутні підстави вважати, що внаслідок таких правочинів боржник у виконавчому провадженні ВП №63292434 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Першотравневим районним судом м.Чернівці про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованості, стала неплатоспроможною або у неї відсутнє майна на яке можна звернути стягнення.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та відповідно відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат і стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору та витрат на експертизу.

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа без самостійних вимог до предмету спору на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання договорів позики оформлених у вигляді боргових розписок недійсними, як таких, що направленні на уникнення звернення стягнення на майно боржника відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Чернівецького апеляційного суду.

Повний текст рішення виготовлений 22.12.2025 року.

Суддя Чернівецького районного

суду міста Чернівців Федіна А. В.