ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача Никифоряка Л.П.,

суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

Учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні в приміщенні суду в місті Дніпрі справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» на ухвалу Центрального районного суду міста Дніпра від 18 вересня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Казак С.Ю.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст заявлених вимог

У вересні 2025року АТ КБ «ПриватБанк» подало в суд позов проти ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

14 вересня 2025року АТ КБ «ПриватБанк» також звернулось до суду із заявою про забезпечення вищевказаного позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідачки.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 18 вересня 2025року заяву про забезпечення позову повернуто заявнику.

Повертаючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що заява не відповідає вимогам п. 7 ч. 1 ст. 151 ЦПК України, оскільки не містить всіх необхідних відомостей, потрібних для вирішення питання щодо забезпечення позову, а тому на підставі ч. 10 ст. 153 ЦПК України підлягає поверненню заявнику.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

06 жовтня 2025року АТ КБ «Приватбанк» подало безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи Електронний суд апеляційну скаргу на ухвалу Центрального районного суду міста Дніпра від 18 вересня 2025року.

В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимогу про скасування ухвали і прийняття нового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги стосувались того, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права. Зокрема суд формально підійшов до вимог щодо змісту заяви про забезпечення позову та помилково вважав за необхідне зазначення у ній додаткових відомостей.

Решта вимог апеляційної скарги зводилась до доводів про необхідність забезпечення позову у даній справі.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші учасники справи своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 24 листопада 2025року відкрито апеляційне провадження у справі.

08 грудня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до судового розгляду без повідомлення учасників справи.

Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в електронному суді.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до положень частини другої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Учасники справи у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка ухвали, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.

Повертаючи заяву, суд першої інстанції вирішального значення надав тій обставині, що до заяви про забезпечення позову не долучено доказів щодо вартості об`єктів нерухомого майна, на яке просить накласти арешт позивач, що перешкоджає суду можливості визначитись із співмірністю запропонованих заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

Суд вважав, що оскільки до заяви долучено Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка сформована ще 22 липня 2025року невідомою особою ( ОСОБА_2 ), повноваження якого як представника банку не підтверджені, тому такий доказ не може вважатись допустимим.

Дослідивши наявні в цивільній справі документальні докази апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково так як судом першої інстанції при ухваленні рішення порушені норми процесуального права.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Водночас не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року).

ЄСПЛ провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

Внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. russia, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Rada Cavanilles v. Spain», § 49, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1998 року).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини першої статті 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку, адресу електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Відповідно до частини десятої статті 153 ЦПК України, суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, а також у разі подання заяви особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Повертаючи заяву про забезпечення позову, суд виходив з того, що заява не відповідає вимогам п. 7 ч. 1 ст. 151 ЦПК України.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна.

Як вбачається зі змісту заяви, вона містить усі необхідні для її розгляду відомості та цілком відповідає вимогам частини першої статті 151 ЦПК України.

Та суд першої інстанції вдався до аналізу наданих заявником доказів на обґрунтування необхідності забезпечення позову, що могло бути предметом розгляду цієї заяви по суті та не є підставою для її повернення у зв`язку з невідповідністю вимогам статті 151 ЦПК України.

Суд першої інстанції формально підійшов до вирішення питання прийняття заяви про забезпечення позову та передчасно повернув її заявнику.

Тож, суд першої інстанції не врахував вказаних вимог закону та безпідставно повернув заяву позивача про забезпечення позову.

Водночас, вимоги апеляційної скарги в частині постановлення нової ухвали про забезпечення позову в межах розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду про повернення цієї заяви про забезпечення позову є безпідставними та виходять за межі повноважень суду апеляційної інстанції, які передбачені статтею 374 ЦПК України.

За наведених умов, колегія суддів приходить до висновку, що порушення норм процесуального права призвели до ухвалення помилкового судового рішення.

Саме з такого розуміння вищезазначених норм процесуального та матеріального права виходить суд апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права.

Згідно з частиною шостою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, ухвала Центрального районного суду міста Дніпра від 18 вересня 2025року постановлена з порушенням норм процесуального права, що є підставою для її скасування з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Задовольнити частково апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк».

Ухвалу Центрального районного суду міста Дніпра від 18 вересня 2025року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частиною третьою статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 17 грудня 2025року.

Судді: