ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/8971/24 Головуючий суддя І інстанції Олійник О. О.
Провадження № 22-ц/818/3661/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Інші справи позовного провадження
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2025 року у цивільній справі № 643/8971/24 за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Феденко Марина Володимирівна, про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`яти років до часу відкриття спадщини,

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Харківської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Феденко Марина Володимирівна, про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`яти років до часу відкриття спадщини.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не менш як 5 років до часу відкриття спадщини проживала однією сім`єю зі спадкодавцем - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер цивільний чоловік позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Харківським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) зроблено відповідний актовий запис №12105, та видано свідоцтво про смерть НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_2 залишилась спадщина, яка складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Вказала, що звернулася до ПН ХМНО Феденко Марини Володимирівни із заявою про прийняття спадщини, проте постановою нотаріуса від 17 лютого 2021 року (вих №24/02-31) їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_2 . Свою відмову нотаріус обґрунтував тим, що ОСОБА_1 не надано документів, що підтверджують факт родинних відносин з померлим.

Також, зазначала, що будь-які інші спадкоємці, які б прийняли спадщину відсутні.

Проживали разом з померлим з 1995 року, вели спільне господарство, тобто проживали як одна сім`я, але без реєстрації шлюбу, оскільки будучи дорослими, свідомими людьми, вони ставилися з повагою та довірою один до одного, а тому не вдавалися до таких формальностей як реєстрація шлюбу.

Проте, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер через дольову пневмонію, що підтверджується довідкою про причини смерті від 17.08.2020 року. Під час перебування ОСОБА_2 на стаціонарному лікуванні позивач здійснювала за ним догляд, купувала ліки, приносила їжу та відвідувала його в лікарні.

Після його смерті відкрилася спадщина, тому позивач просить суд встановити факт спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`яти років до часу відкриття спадщини з метою реалізації своїх спадкових справ.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просила суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 однією сім`єю разом із спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з січня 1996 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 до Харківської міської ради , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Феденко Марина Володимирівна про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`яти років до часу відкриття спадщини - задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Московським МВ ХМУ УМВС України в Харківській області від 22 жовтня 1999 року, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з січня 1996 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, не оцінено надані позивачем докази з урахуванням критеріїв належності, допустимості, достатності доказів відповідно до cт. 77-80 ЦПК України, внаслідок чого зроблено неправильний висновок щодо доведеності факту проживання позивача зі спадкодавцем однією сім`єю більше п`яти років до часу відкриття спадщини.

Вирішуючи спір про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), суди мають враховувати правила частини другої статті З Сімейного Кодексу України (далі - СК України) про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази), показання свідків про спільне проживання та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фотографії певних подій, тощо. Разом з цим, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, а оцінюються судами у сукупності усіх обставин справи (постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16). Суд першої інстанції помилково вирішив, що факт проживання позивача зі спадкодавцем ОСОБА_2 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини підтверджують наступні докази: квитанції про сплату житлово-комунальних послуг ОСОБА_2 це підтверджує лише те, що ОСОБА_2 був добросовісним споживачем та своєчасно здійснював оплату за житлово-комунальні послуги.

Чек на побутову техніку, сплачену ОСОБА_2 взагалі не може бути підтвердженням спільного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_1 . Фотосвітлини, надані позивачем ОСОБА_1 , не дозволяють встановити яка особа на них зображена, в який саме період часу були зроблені такі світлини та не можуть підтверджувати саме проживання спадкоємця зі спадкодавцем.

На думку апелянта надані письмові докази не свідчать про факт постійного спільного проживання зі спадкодавцем (не менш 5 років) та не підтверджують, що стосунки, що склалися між позивачем та ОСОБА_2 були притаманні сім`ї, що виключає право на спадкування після смерті ОСОБА_2 як спадкоємця четвертої черги за законом. Як вбачається з матеріалів справи, позивач має зареєстроване місце проживання не за адресою спірної квартири. Разом з цим, на позивача, окрім доведення факту спільного проживання за однією адресою, покладений обов`язок доведення факту проживання як одна сім`я, що передбачає надання доказів щодо спільного проживання протягом п`яти років, щодо спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Переважна більшість наданих позивачем документів не стосуються предмету доказування. Отже, дослідивши вищенаведені документи не вбачається, що надані письмові докази свідчать про факт постійного спільного проживання зі спадкодавцем не менш п`яти років та не підтверджують, що стосунки, що склалися між позивачем та ОСОБА_2 були притаманні сім`ї, що виключає право позивача на спадкування після смерті ОСОБА_4 , як спадкоємця четвертої черги за законом.

Постановою Верховного Суду від 14.02.2018 по справі №129/2115/15-ц (провадження №61-2080св18) зазначено, що для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Вказані обставини судом не встановлено, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту. Також відповідно до висновків Верховного Суду від 01.11.2023 у справі № 522/18290/16 свідоцтво про поховання; договір замовлення на організацію та проведення поховання; квитанції про оплату за придбання предметів ужитку, лікарських засобів тощо (незадовго до смерті спадкодавця); квитанції про сплату комунальних платежів за останні два роки життя спадкодавця; квитанції про сплату послуг за поховання не є належним доказом проживання позивача із спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років, а самі по собі пояснення свідків не є достатніми для встановлення такого факту.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, відповідно до ст.ст. 267, 368 ЦПК України дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду не повністю відповідає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Харківським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) зроблено відповідний актовий запис №12105, та видано свідоцтво про смерть НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_2 залишилась спадщина, яка складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Позивач звернулася до ПН ХМНО Феденко Марини Володимирівни із заявою про прийняття спадщини, проте постановою нотаріуса від 17 лютого 2021 року (вих №24/02-31) їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_2 . Свою відмову нотаріус обґрунтував тим, що ОСОБА_1 не надано документів, що підтверджують факт родинних відносин з померлим.

Після смерті ОСОБА_2 позивач займалася його похованням, що підтверджується відповідним договором-замовленням на організацію та проведення поховання, а, також, Актом на ритуальні послуги та предмети ритуального призначення.

На підтвердження спільного проживання з ОСОБА_2 ОСОБА_1 надала наступні документи:

1)копію виписки із медичної карти амбулаторного хворого, з якої вбачається, що у спадкодавця була укладена декларація з лікарем терапевтом КНП «Міська поліклініка №11» ХМР.

2)копію декларації №0001-00К0-41А0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, яка укладена позивачем з лікарем ОСОБА_5 , довіреною особою пацієнта для повідомлення у разі настання екстреного випадку з пацієнтом вказано саме ОСОБА_2

3)квитанції про сплату житлово-комунальних послуг ОСОБА_2

4)копію свідоцтва про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 .

Також те, що позивач зі спадкодавцем понад п`ять років зі спадкодавцем ОСОБА_2 проживали однією сім`єю також в судовому засіданні підтвердили свідки.

Свідок ОСОБА_6 повідомила суд, що є сусідкою по дачі ОСОБА_2 більше 30 років, яка знає позивачку і померлого ОСОБА_2 як пару, ходила до них у гості.

Свідок ОСОБА_7 повідомила суд, що с 01 січня 1996 року позивачка та ОСОБА_2 жили разом, вони разом святкували свята, вони проживали за адресою позивачки і вона ходила до них у гості. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 жили як подружжя.

Свідок ОСОБА_8 також показала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом та вели спільне господарство.

Із пояснень позивачки ОСОБА_1 також встановлено, що вона разом з ОСОБА_2 познайомились на дачі у 1996 році та жили однією сім`єю, харчували разом та здійснювали покупки.

У матеріалах справи також є спільні фотокартки, які підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

У справі, що переглядається, позивачка просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації для оформлення права власності на квартиру.

Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц вказувала на те, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; ведення спільного побуту; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання, спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Слід зазначити, що факт спільного проживання сам по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуваннях, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивача, самі по собі окремо, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 та від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших достатніх доказів (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 грудня 2023 року у справі № 543/563/22).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21) зробив висновок, що слід розмежовувати сферу дії статті 74 СК України і статті 1264 ЦК України, оскільки зазначені норми регулюють різні правовідносини (сімейні та спадкові). Якщо вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Зі змісту заявлених ОСОБА_1 у цій справі вимог убачається, що вимога про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а тому відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги також можуть братися показання свідків про спільне проживання та ведення спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фото/відео матеріали, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16, від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19, від 26 жовтня 2023 року у справі № 522/14664/21, від 21 жовтня 2024 року у справі № 522/11976/21.

Отже, закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд, за загальним правилом, за власною ініціативою не може збирати докази (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили факт тривалого проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 у зазначеній квартирі та наявність між ними саме сімейних відносин, притаманних подружжю.

Висновок суду першої інстанції про доведеність належності ОСОБА_1 до четвертої черги спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_2 є переконливим і ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, які у всій сукупності доводять факт щодо ведення зазначеними особами спільного господарства, наявності у них спільних витрат, взаємних прав та обов`язків.

Схожий правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 28 жовтня 2025 року у справі №711/4522/24.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції вважав доведеним факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, оскільки встановив, що сторони з січня 1996 року до 16 серпня 2020 року проживали разом як чоловік і жінка.

Однак, колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року № 2947-III, цей Кодекс набрав чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17 (провадження № 61-43499св18), від 19 лютого 2021 року у справі № 738/1093/19 (провадження № 61-19041св19), від 17 січня 2023 року у справі № 293/2211/20 (провадження № 61-8854св22), від 12 січня 2024 року у справі № 755/20288/21 (провадження № 61-14261св23).

Таким чином з огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки без шлюбу з січня 1996 року до 01 січня 2004 року, дати набрання чинності СК та ЦК України, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких норм не містив. Тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року.

При цьому надавши належну правову оцінку доказам, наданим ОСОБА_1 на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у спірний період, суд першої інстанції, з урахуванням принципів оцінки доказів, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність ОСОБА_1 факту її проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції правильно враховано наявні у матеріалах справи докази, які у сукупності підтверджують факт наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносин, притаманних подружжю.

Відтак, судом першої інстанції правильно враховано наявні у матеріалах справи докази, які у їх сукупності підтверджують факт наявності між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносин, притаманних подружжю у період з 01 січня 2004 року по 16 серпня 2020 року, а тому доводи апеляційної скарги у вказаній частині є необґрунтованими.

Установивши обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року по 16 серпня 2020 року, ведення ними спільного побуту, а також наявність взаємних прав та обов`язків, з висновком якого погоджується колегія суддів, дійшов правильного висновку про доведення позивачкою факту її проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а, відтак, і про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Аргументи апеляційної скарги про застосування судом першої інстанції норми права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15, - суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки у кожній із наведених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності, але ці висновки не свідчать про те, що суд першої інстанції помилково застосував відповідні норми матеріального права.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування, яке здійснюють учасники справи. Саме тому, відповідно до змісту вказаної норми ч. 4 ст. 263 ЦПК України, з урахуванням континентальної системи права у національному законодавстві та судочинстві - немає підстав вважати, що вказані висновки мають прецедентне значення у даній справі.

Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення лише в частині періоду встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, у зв`язку з чим та відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 276 ЦПК України апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки по суті апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 квітня 2025 року змінити в частині періоду встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Московським МВ ХМУ УМВС України в Харківській області від 22 жовтня 1999 року, РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , однією сім`єю разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді колегія Ю.М.Мальований

Н.П.Пилипчук