КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 грудня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Інкомед», ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку після звільнення та затримки видачі трудової книжки, стягнення боргу з урахуванням встановлено індексу інфляції та трьох відсотків річних, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з ТОВ «Компанія «Інкомед» на свою користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку після звільнення та затримки видачі трудової книжки, з 22 травня 2014 року і на теперішній час, з урахуванням вимог статті 95 КЗпП України та пункту 10 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року; просив також зобов`язати ТОВ «Компанія «Інкомед» здійснити в повному обсязі всі передбачені чинним законодавством України обов`язкові відрахування до державних фондів соціального страхування з 01 грудня 2000 року і до теперішнього часу; стягнути з ТОВ «Компанія «Інкомед» на свою користь борг з урахуванням інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми з 22 травня 2014 року і до теперішнього часу; стягнути з ТОВ «Компанія «Інкомед» на свою користь 24 000 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 серпня 2003 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі змінено формулювання звільнення ОСОБА_1 з ТОВ «Компанія «Інкомед» за наказом № 16 від 05 грудня 2000 року із «звільнення за прогули» на «звільнення за власним бажанням», зобов`язано ТОВ «Компанія «Інкомед» видати ОСОБА_1 трудову книжку, стягнуто заборгованість по заробітній платі у сумі 432,29 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12 591,65 грн та моральну шкоду у сумі 12 250 грн.

Оскільки рішення суду протягом дев`яти років не було виконано, ОСОБА_1 звернувся до суду вдруге із позовом.

За вимогами позову, з урахуванням заяви від 17 лютого 2025 року, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інкомед» (далі - відповідач 1, товариство) на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку після звільнення та затримки видачі на руки трудової книжки після звільнення з 22 травня 2014 року і на теперішній час (до дня ухвалення рішення судом), з урахуванням вимог ст. 95 КЗпП України та п.10 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інкомед» здійснити в повному обсязі всі передбачені чинним законодавством України обов`язкові відрахування до державних фондів соціального страхування з 01 грудня 2000 року і на теперішній час; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інкомед» на користь позивача борг з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, з 22 травня 2014 року і на теперішній час; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інкомед» та ОСОБА_2 (далі - відповідач 2) на користь позивача 42 000 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інкомед» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 22.05.2014 по 19.01.2023 у розмірі 40 404,00 грн, визначену без утримання податку на доходи фізичних осіб і інших обов`язкових платежів та моральну шкоду в розмірі 150 000,00 грн. В решті вимог позову відмовлено. Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 . Стягнено з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інкомед» на користь держави судовий збір у розмірі 2051,20 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати в повному обсязі та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі:

- стягнути з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та затримки видачі на руки трудової книжки після звільнення, починаючи з 22 травня 2014 року до дня ухвалення рішення судом, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 43 Конституції України, ч. 3, 4, 5 ст. 95 КЗпП України та п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100;

- зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інкомед» здійснити в повному обсязі всі передбачені чинним законодавством України обов`язкові відрахування до державних фондів соціального страхування з 01 грудня 2000 року і на теперішній час;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інкомед» на користь позивача борг з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, з 22 травня 2014 року і на теперішній час;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інкомед» та ОСОБА_2 на користь позивача 42 000 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, 26.08.2003 судом першої інстанції було постановлено окрему ухвалу №2-30, в якій вказано: «оскільки утруднюється розгляд справи у відсутності ОСОБА_2 , який є директором вказаного Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Інкомед» у якого знаходиться трудова книжка позивача ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 , згідно вказаної відповіді Управління громадянства, паспортної та імміграційної служби ГУ МВС України в м. Києві від 18.08.2003 року, у червні 2003 року разом із дружиною та неповнолітньою дитиною отримали дозвіл для виїзду на постійне місце проживання в Ізраїль, тобто в період вже порушеної відносно нього кримінальної справи, то суд вважає за необхідне про вказане повідомити Прокурора Дарницького району м. Києва для з`ясування осіб, з вини яких сталося утруднення розгляду справи і чи є в їх діях склад адміністративного правопорушення чи злочину».

Скаржник зазначає, що 02.05.2007 він також надіслав на адресу прокуратури Дарницького району м. Києва рекомендованим листом зі зворотнім поштовим повідомленням про вручення свою заяву про визнання його потерпілим від протизаконних дій ОСОБА_2 , яку прокуратурою отримано 03.05.2007.

З 03.05.2007 до 10.08.2007 (до дня постановлення суддею Ящук Т.І. заочного вироку в кримінальній справі відносно ОСОБА_2 ), тобто протягом 100 днів, від позивача не було витребувано а ні усних, а ні письмових пояснень, його не було визнано потерпілим від протизаконних дій директора ТОВ «Компанія «Інкомед» Радчука В.Б. і про це не було прийнято/постановлено а ні постанови, а ні ухвали суду, а також судом, суддею ОСОБА_3 взагалі не було повернуто до прокуратури Дарницького району м. Києва кримінальної справи відносно ОСОБА_2 на додаткове розслідування.

Крім того, оскільки орган прокуратури України (прокуратура Дарницького району м. Києва, прокуратура м. Києва та Генеральна прокуратура) свідомо неправомірно/протиправно бездіяв не тільки по вказаній окремій ухвалі суду першої інстанції від 26.08.2033 року, а і по всім його численним письмовим та усним зверненням з цього приводу, внаслідок чого рішення суду першої інстанції по судовому спору №2-30 від 26.08.2003 року, що набрало законної сили 22.10.2003 року, залишилось невиконаним і на теперішній час, внаслідок чого позивач позбавлений засобів для існування та конституційних прав.

В січні 2013 року позивач був змушений вдруге звертатись до суду з позовом до ТОВ «Компанія «Інкомед» 3-я особа: ОСОБА_2 , про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку після звільнення та затримки видачі книжки після звільнення, про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, про зобов`язання вчинити певні дії та про стягнення моральної шкоди.

Після набрання законної сили рішенням суду у вказані справі позивач отримав у суду виконавчі листи, за якими з 14.08.2014 року підлягають стягненню з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь позивача кошти/борг в загальному розмірі 194 952,58 грн.

В подальшому, у зв`язку із бездіяльністю органів прокуратури, наслідком чого є невиконання судових рішень, які набрали законної сили, позивач був вимушений втретє звернутись до суду з позовом до ТОВ «Компанія «Інкомед» 3-я особа: ОСОБА_2 , про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку після звільнення та затримки видачі книжки після звільнення, про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, про зобов`язання вчинити певні дії та про стягнення моральної шкоди.

Вказує також на те, що при розгляді даної справи судом першої інстанції у складі судді Мицик Ю.С. були допущені порушення норм матеріального права, які стали підставою для подання ОСОБА_1 заяви про відвід судді та секретарю Власенко Д., в задоволенні якого було відмовлено.

Вважає, що суддею Мицик Ю.С. було свідомо спотворено матеріали та обставин даної справи, шляхом внесення до офіційного документу «Рішення Іменем України» №753/13398/16 від 23.04.2025 року недостовірної інформації, свідомо ухвалене неправосудне рішення з метою приховати в такий спосіб злочини інших осіб, і тим самим, вчинено кримінальні злочини, передбачені статтями 364, 366, 375, 396 КК України.

Враховуючи викладені обставини та вимоги статті 262, частини першої статті 385 ЦПК України, апелянт вважає, що апеляційний суд має постановити дві окремі ухвали:

- першу, щодо свідомого та безпідставного/протиправного/злочинного не розслідування прокуратурою м. Києва кримінального провадження №0001105 від 29.09.2015, правова кваліфікація: ст. ст. 367, 382 КК України.;

- другу, щодо судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. про вчинення останньою кримінальних правопорушень/злочинів, передбачених ст. ст. 364, 366, 375, 396 КК України

та надіслати їх, обидві, особисто Генеральному прокурору України.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку, апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що з 05.12.2000 і навіть на теперішній час (на день подання цієї апеляційної скарги), тобто на протязі останніх понад 24 років, відповідач: ТОВ «Компанія «Інкомед», в особі співвідповідача ОСОБА_2 , який є власником, директором, а з грудня 2005 року ще й головою ліквідаційної комісії ТОВ «Компанія «Інкомед», з 01.12.2000 і на теперішній час свідомо та безпідставно не видає ОСОБА_1 трудової книжки після звільнення та не розраховується зі ним після звільнення, беззаперечним підтвердженням чого є невиконане теперішній час в примусовому порядку органом державної виконавчої служби України рішення суду першої інстанції №2-30 від 26.08.2003 р., що набрало законної сили з 22.10.2003 р.

Окрім того, апелянт звертає увагу апеляційного суду на те, що в 2000 році Кабінетом Міністрів України мінімальна заробітна плата була встановлена в розмірі 118,00 грн, а середній заробіток позивача в 2000 році був в розмірі 386,65 грн, що становило 3, 276 мінімальної заробітної плати.

З 01.04.2024 і на день подання цієї апеляційної скарги Кабінетом Міністром України встановлено мінімальну заробітну плату в розмірі 8 000,00 грн.

За таких обставин, на день ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.04.2025 середній заробіток позивача 2000 року становив всього (386,65грн : 8 000,00грн) 0,048 мінімальної заробітної плати, що на думку скаржника не відповідає вимогам ч.4 ст.43 Конституції України; ч. 3, 4, 5 ст. 95 КЗпП України.

Скаржник вважає, що розмір його середнього заробітку потребує корегування, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 43 Конституції України; ч.3, 4, 5 ст. 95 КЗпП України та п.10 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Посилаючись на викладені обставини скаржник вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 23.04.2025 в частині стягнення з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 22.05.2014 до 19.01.2023 у розмірі 40 404,00 грн, визначену без утримання податку на доходи фізичних і інших обов`язкових платежів підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення в цій частині, у відповідності до заявленої мною позовної вимоги в цій частині, яким стягнути і з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку після звільнення та затримки видачі на руки трудової книжки після звільнення, за період з 22.05.2014 до дня ухвалення рішення судом першої інстанції, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 43 Конституції України; ч. 3, 4, 5 ст. 95 КЗпП України та п.10 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Щодо сплати єдиного внескудо державних загальнообов`язкових фондів соціального страхування за весь час затримки видачі трудової книжки після звільнення, скаржник зазначає наступне.

З урахуванням невиконання вимог закону та рішення суду, яке набрало законної сили, яким зобов`язано відповідача ТОВ «Компанія «Інкомед» в особі Радчука В.Б., який є власником, директором та головою ліквідаційної компанії, видати позивачу трудову книжку, останній вважає, що з 05.12.2000 і на теперішній час, тобто, на протязі останніх понад 24 років, він фактично перебуває в трудових правовідносинах з ТОВ «Компанія «Інкомед», і днем його звільнення з ТОВ «Компанія «Інкомед» буде являтись фактичний день видачі йому на руки трудової книжки.

З огляду на вказане, вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, порушив норми матеріального права.

Щодо стягнення боргуз урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, у відповідності до ст. 625 ЦК України.

Скаржник звертає увагу на те, що з 14.08.2014 набрало законної сили рішення суду першої інстанції від 22.05.2014, згідно якого з ТОВ «Компанія «Інкомед», 3-я особа: ОСОБА_2 , підлягають стягнено на користь позивача кошти, в тому числі 3% річних - 8 315,47 грн; інфляційні втрати - 41 487,17 грн.

Таким чином, встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, обставини, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Законом України «Про оплату праці» взагалі не встановлено відповідальності власника або уповноваженого ним органу за тривале неповернення працівнику боргу.

Відповідно до ч. 9 ст. 10 ЦПК України - якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Тому вважає неправильним висновок суду першої інстанції про необґрунтованість заявлених позивачем вимог на підставі статті 625 ЦК України.

Скаржник також не погоджується із визначеним судом розміром завданої йому моральної шкоди в сумі 150 000,00 грн, що за період часу з 22.05.2014 до 22.04.2025 (тобто за 131 місяць), становить 1 145,03 грн в місяць.

Вказує, що розмір моральної шкоди має бути еквівалентним розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць порушеного права позивача, що становить 1 048 000,00 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу, в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Відповідачі, ТОВ «Компанія «Інкомед» та ОСОБА_2 у судове засідання не з`явились, своїх представників для участі у справі не направили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у відповідності до вимог процесуального законодавства.

Керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України, суд вважав за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено наступні фактичні обставини у даній справі.

З 05 травня 2000 року до 05 грудня 2000 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Компанія «Інкомед».

Наказом № 16 від 05 грудня 2000 року ОСОБА_1 звільнений з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 серпня 2003 року змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з роботи з ТОВ «Компанія «Інкомед» за наказом від 05 грудня 2000 року № 16 з «звільнення за прогули» на «звільнення за власним бажанням», зобов`язано ТОВ «Компанія «Інкомед» видати ОСОБА_1 трудову книжку, стягнено заборгованість по заробітній платі у сумі 432,29 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12 591,65 грн та моральну шкоду у сумі 12 250 грн. У задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Компанія «Інкомед», третя особа: ОСОБА_2 , про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку після звільнення та затримки видачі трудової книжки, стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнено з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку, починаючи з 26 серпня 2003 року по день винесення рішення в розмірі 49 876 грн, моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

В решті позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 серпня 2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних, відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнено з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь ОСОБА_1 3 % річних в розмірі 8 315,47 грн, інфляційні втрати в розмірі 41 487,17 грн, моральну шкоду в розмірі 70 000 грн, а всього стягнуто 119 802,64 грн.

Проведено розподіл судових витрат.

В решті рішення суду залишено без змін.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що вказані вище судові рішення не виконані. З 05 грудня 2000 року і до теперішнього часу товариством не виплачено всі належні суми при звільненні та не видано трудової книжки. У зв`язку із відсутністю трудової книжки позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на працю. Враховуючи наведене з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та затримки видачі трудової книжки.

Також товариством не виконано грошове зобов`язання щодо виплати позивачу грошових коштів на загальну суму 194 952,58 грн, тому з відповідача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три відсотки річних.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, позивач зазначав, що незаконними діями відповідача та третьої особи йому спричинено значної моральної шкоди, яка виражена в стражданнях за незаконне звільнення, відсутність тривалий час грошових коштів на існування, відсутність на руках трудової книжки, неможливість протягом понад п`ятнадцяти років реалізувати право на працю.

З матеріалів справи вбачається, що вказана справа неодноразово розглядалась судами.

Так, заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року, позов задоволено частково.Стягнено з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та затримки видачі трудової книжки, з 22 травня 2014 року до дати винесення рішення суду, а саме до 16 вересня 2019 року. Стягнено з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь ОСОБА_1 загальну суму боргу, яка станом на 22 травня 2014 року становить 194 952,58 грн, інфляційні втрати з 01 червня 2014 року до 31 серпня 2019 року (включно) у розмірі 259 091,98 грн, 3 % річних з 22 травня 2015 року до 15 вересня 2019 року (включно) у розмірі 33 224,25 грн. Стягнено з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь ОСОБА_1 50 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року, стягнено з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та затримки видачі трудової книжки за період з 22 травня 2014 року до дати винесення рішення суду, а саме до 16 вересня 2019 року, у сумі 24 623,50 грн.

Постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року, додаткове заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року, постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди попередніх інстанцій дійшли безпідставного висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості, оскільки частина друга статті 625 ЦК України не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права. Суди правильно розрахували заборгованість відповідача, однак помилково вказали про стягнення з відповідача середнього заробітку і за час затримки розрахунку при звільненні, і за час затримки видачі трудової книжки.

Крім того, суд першої інстанції не постановляв ухвалу про заочний розгляд справи, умови проведення заочного розгляду справи, передбачені статтею 280 ЦПК України, були відсутні, оскільки справа розглянута без належного повідомлення відповідача.

З урахуванням наведеного, суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з ТОВ «Компанія Інкомед» на користь ОСОБА_1 50 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 06 листопада 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 лютого 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що вирішуючи вказану справу суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження. Прийнявши справу до свого розгляду на стадії підготовчого провадження, суд заявлених ОСОБА_1 клопотань про залучення до участі у розгляді справи третьої особи ОСОБА_2 , як співвідповідача від 17 січня 2022 року; заяву-клопотання про вчинення кримінальних правопорушень від 18 квітня 2023 року та виклик у судове засідання свідків; заяву-клопотання про розшук відповідача, місце перебування якого невідоме, та про постановлення окремої ухвали від 14 травня 2023 року не розглянув, підготовче судове засідання не закрив та фактично ухвалив оскаржуване судове рішення на стадії підготовчого судового провадження, що не відповідає завданням підготовчого провадження. У справі, що переглядається, суди встановили, що роботодавець фактичного розрахунку з позивачем не провів, а отже, і перебіг строку звернення працівника до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачений статтею 233 КЗпП України не розпочався (див. постанову Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 204/3645/20).

Ухвалюючи рішення від 23 квітня 2025 року у даній справі за результатами нового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та виходив із того, що у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України (з урахуванням змін, внесених Законом України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин") на роботодавця, який не провів з працівником остаточного розрахунку в день звільнення, покладається обов`язок виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У статті 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтями 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин"; далі - Закон №2352-ІХ) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Тобто з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ.

Таким чином, в межах даної справи підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України у редакції що діяла до 19 липня 2022 року та відповідно врахуванню висновки Верховного Суду викладені у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції що діяла до 19 липня 2022 року, а вже з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України підлягає застосуванню до спірних правовідносин в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ.

Згідно роз`яснень, які містяться у абз. 3 п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Позивач посилається, що на момент розгляду справи розрахунки по заробітній платі з ним проведені не були, товариством вказану обставину не спростовано.

Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції правильно виходив із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягала стягненню за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 серпня 2003 року за період з 05 грудня 2000 року до дня винесення рішення - 26 серпня 2003 року в розмірі 12 591,65 грн, відповідно до чого середньоденна заробітна плата становить - 18,50 грн (12 591,65 грн : 681 роб. дн.) та періоду затримки розрахунку, починаючи з 22 травня 2014 року до 19 січня 2023 року (закінчення шестимісячного терміну з дня набрання чинності змін до статті 117 КЗпП України у редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ.), що складає 2184 робочих дні.

Відтак, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з ТОВ «Компанія «Інкомед» на користь ОСОБА_1 судом першої інстанції правильно обраховано в розмірі 40 404,00 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги про невідповідність пункту8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 частині 4 статті 43 Конституції України.

Відповідно до частини 4 статті 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Положення пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати фактично є інструкцією, яка визначає встановлений Кабінетом Міністрів України механізм нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, і за своїм змістом не суперечать нормам Конституції України, які гарантують право на рівень заробітної плати, не нижче мінімально визначеної законодавством.

З огляду на вказане, апеляційний суд не вбачає передбачених частиною 6 статті 10 ЦПК України підстав для звернення до Верховного Суду для вирішення питання щодо конституційності пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, суд першої інстанції, керуючись вимогами частини 1 статті 417 ЦПК України, врахував вказівки Верховного Суду, наведені у постанові від 06 жовтня 2021 року у даній справі, та обґрунтовано відмовив у задоволенні такої вимоги, оскільки за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16.

Апеляційний суд також погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для задоволення вимог позивача про зобов`язання відповідача ТОВ «Компанія «Інкомед» здійснити в повному обсязі всі передбачені чинним законодавством обов`язкові відрахування до державних фондів соціального страхування, починаючи з 01 грудня 2000 року і по теперішній час.

Та обставина, що після звільнення позивача до моменту звернення його до суду з даним позовом не була видана трудова книжка, не може бути підставою для задоволення вимог в цій частині, оскільки позивач з 05 грудня 2000 року, будучи звільненим з роботи у ТОВ «Компанія «Інкомед» на підставі наказу № 16 від 05 грудня 2000 року, своїх трудових обов`язків не виконував, не перебував із відповідачем в фактичних трудових правовідносинах, заробітна плата йому не нараховувалась та не виплачувалась.

Відмовляючи також в задоволенні вимог позивача про стягнення з ТОВ «Компанія «Інкомед» на його користь боргу з урахуванням інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми з 22 травня 2014 року і до теперішнього часу, суд першої інстанції, врахувавши вказівки Верховного Суду, наведені у постанові від 06 жовтня 2021 року у даній справі, обґрунтовано зазначав, що положення статті 625 ЦК України визначають загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

Правові висновки щодо відсутності підстав для застосування приписів статті 625 ЦК України до трудових правовідносин, які регулює спеціальне законодавство також наведено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19).

Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відтак, місцевий суд правильно зазначив про відсутність підстав для задоволення цієї вимоги позивача.

Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тобто підставою для відшкодування моральної шкоди згідно з указаною нормою права є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Враховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 , обґрунтовуючи вимоги позову про стягнення із відповідачів моральної шкоди, посилався на те, що ОСОБА_2 є власником, директором та головою ліквідаційної комісії ТОВ «Компанія «Інкомед», у якого особисто з 01 грудня 2000 року та до тепер (понад 24 роки) знаходиться трудова книжка позивача, яку він свідомо та безпідставно не видає. Крім того, товариство з 26 серпня 2003 року не виконує рішення суду, що набрало законної сили 22 жовтня 2003 року. Внаслідок цього відповідачами спричинено позивачу значної моральної шкоди, яка виражається в стражданнях за незаконне звільнення, відсутність тривалий час грошових коштів на існування. Відсутність на руках у позивача трудової книжки, порушує його конституційне право на працю та звичайний ритм життя, змушує його постійно звертатись з цього приводу до відповідних державних органів та до суду за захистом своїх конституційних прав. Розмір моральної шкоди позивач визначив у сумі 42 000 000,00 грн, яких на його переконання, має вистачити на відновлення здоров`я, професійних здібностей, нормальних життєвих зв`язків та рівня життя.

З урахуванням обставин справи, які правильно встановлено судом першої інстанції, обґрунтовано стягнуто моральну шкоду з роботодавця на користь ОСОБА_1 у розмірі 150 000 грн. При цьому судом враховано засади розумності та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, районний суд врахував обсяг порушення трудових прав позивача, завданих цими порушеннями моральних страждань, які виразились у втраті нормальних життєвих зв`язків, що вимагали від позивача в подальшому додаткових зусиль для організації свого життя, зважаючи на тривалість такого порушення і колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується.

Стосовно вимог апеляційної скарги про постановлення окремих ухвал щодо бездіяльності прокуратури м. Києва під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001105 від 29.09.2015 року, а також щодо судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С.

Відповідно до статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

В окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.

Окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанції.

Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.

Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, які повинні надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. За відповідним клопотанням прокурора або органу досудового розслідування вказаний строк може бути продовжено.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року в справі № 800/500/16 зауважено, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 в справі № 761/32388/13-ц (провадження № 61-3251св18) зазначено, що «при вирішенні питання про постановлення окремої ухвали суд має виходити з того, що мають бути виявлені порушення закону. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є дискреційними повноваженнями суду і є його правом, а не обов`язком».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що клопотання про постановлення окремих ухвал суду апеляційної інстанції є необґрунтованим.

Так, долучені позивачем до матеріалів справи докази не дозволяють суду в рамках розгляду даної справи, предметом якої є захист трудових прав позивача, виявити та встановити обставини, які свідчили би про неправомірну бездіяльність органів прокуратури України (Київської міської прокуратури та Офісу Генерального прокурора) при здійсненні досудового розслідування в кримінальному провадженні №0001105 від 29.09.2015 року.

Апеляційний суд також вважає необґрунтованими доводи ОСОБА_1 , викладені у клопотанні про постановлення окремої ухвали щодо судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С.

Зазначаючи про те, що ним не заявлялось позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 виявляє ознаки суперечливої поведінки, оскільки з матеріалів справи вбачається, що 17.02.2025 року ним особисто до канцелярії Дарницького районного суду м. Києва подано клопотання про залучення третьої особи ОСОБА_4 як співвідповідача у справі (а.с. 50 т. 5). До заяви позивачем долучено нову редакцію позовної заяви, в якій ОСОБА_2 зазначений як співвідповідач. За змістом позовної заяви в прохальній частині ОСОБА_1 просить стягнути з ТОВ «Компанія «Інкомед» та ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 42 000 000, 00 грн.

Як вбачається з протоколу судового засідання від 17.02.2025 року, у судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав своє клопотання про залучення ОСОБА_2 , як співвідповідача по справі і таке клопотання було задоволено судом. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17.02.2025 року виключено ОСОБА_2 , із числа третіх осіб, залучено в якості співвідповідача, прийнято від позивача позовну заяву в новій редакції та направлено її з додатками на адресу останнього відомого місця проживання ОСОБА_2 , надано останньому строк на подання відзиву на позов. (а.с. 61-67 т. 5)

Доводи ОСОБА_1 щодо наявності підстав для постановлення окремої ухвали стосовно судді Мицик Ю.С. фактично зводяться також до незгоди позивача із ухвалою суду про відмову в задоволенні його заяви про відвід головуючому судді Мицик Ю.С. та секретарю судового засідання Власенку Д.А., яка постановлена у відповідності до вимог процесуального законодавства, та не можуть бути підставою для постановлення окремої ухвали суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 квітня 2025 рокузалишити без змін.

У задоволенні клопотань ОСОБА_1 про постановлення окремих ухвал та звернення до Верховного Суду для вирішення питання внесення до Конституційного Суду України подання щодо невідповідності частині 4 статті 43 Конституції України пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст судового рішення складений 19 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді : С.А. Голуб

К.П. Приходько