Справа № 466/5047/25
Провадження № 22-ц/4808/1738/25
Головуючий у 1 інстанції Могила Р. Г.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів - Девляшевського В.А., Василишин Л.В.,

учасники справи

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс»

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України) справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,

на рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 14 жовтня 2025 року, ухвалене в складі судді Могили Р.Г.,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У травні 2025 року ТОВ «Таліон Плюс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 18 жовтня 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладений договір в електронній формі шляхом підписання одноразовим ідентифікатором договір кредитної лінії № 759615766, згідно якого він отримав кошти в розмірі 29 900,00 грн, зі сплатою відсотків за ставкою 1% в день.

24 грудня 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №МВ-ТП/14, відповідно до якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало ТОВ «Таліон Плюс» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників, зокрема, за договором кредитної лінії № 759615766.

Зазначив, що загальний розмір заборгованості по поверненню коштів та сплаті відсотків за їх користування за договором кредитної лінії № 759615766 від 18 жовтня 2024 року відповідно до розрахунку заборгованості становить 74 451,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 29 900,00 грн, заборгованість за відсотками - 44 551,00 грн.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором на загальну суму 74 451,00 грн, а також понесені судові витрати із сплати судового збору в розмірі 2 422,40 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.

Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 14 жовтня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» заборгованість за договором кредитної лінії № 759615766 від 18 жовтня 2024 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 29900,00 грн та заборгованості за відсотками в розмірі 44551,00 грн, всього на загальну суму 74 451,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» судові витрати в розмірі по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн та 3 000,00 грн витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Пащук А.І., звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 14 жовтня 2025 року, постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Таліон Плюс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 38 870,00 грн, з яких 29 900,00 грн тіло кредиту, 8 970,00 грн - заборгованість за відсотками. В задоволенні інших вимог відмовити. Стягнути із позивача судові витрати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що розрахунок заборгованості по кредиту, який був наданий позивачем не відповідає умовам договору та є значно завищеним.

Відповідач не заперечує отримання кредиту в розмірі 29900 грн та не заперечує щодо заборгованості у розмірі: 29900,00 грн - за сумою кредиту та 8970,00 грн - заборгованості за відсотками. Решту суми заборгованості відповідач не визнає, оскільки кредит надавався зі строком кредитування на 30 днів, а відсотки нараховані після строку кредитування за своєю правовою природою є відсотками в розумінні ч. 2 ст.625 ЦК України.

Зазначає, що позивачем не доведено продовження строку дії договору, підписані додатки та додаткові угоди до позову не додано, отже, нараховані відсотки після строку за період з 18.11.2024 року по 16.03.2025 року є відсотками в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, а тому суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги в частині стягнення відсотків на суму 35581 грн.

Посилається на те, що встановлення кредитором процентів за користування кредитом у розмірі 44 551,00 грн, що становить 2333,95% річних від суми кредиту, є нечесною підприємницькою діяльністю. Правила надання коштів у позику є незрозумілими для відповідача, який є пересічним споживачем, через дрібний шрифт такого документу. При цьому самі правила не підписані відповідачем по справі. Розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).

ТОВ «Таліон Плюс» у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами. Пунктом 7.3 договору визначено, що кінцева дата повернення (виплати) кредиту - 17.11.2029 року. Відповідач добровільно та з розумінням настання юридичних прав та обов`язків, оформлюючи договір на сайті первісного кредитора, ознайомився з текстом договору, а тому мав змогу ознайомитися з правилами та паспортом споживчого кредиту та інформацією, передбаченою ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Як вбачається з рахунку заборгованості первісного кредитора, відповідач в межах дії строку дисконтного періоду користування кредитними коштами не вчинив дій, передбачених п. 3.2. договору, та не продовжив строк дисконтного періоду, у зв`язку з чим такий закінчився і подальше нарахування відсотків за користування кредитними коштами відбувалось під базову проценту ставку 1% (п. 8.3 Договору).

Відповідач після закінчення строку дисконтного періоду свої зобов`язання відповідно до умов Договору не виконав, не вчинив конклюдентних дії щодо продовження строку Дисконтного періоду, строк кредитування продовжувався, а тому нарахування відсотків відбувалося в межах строку користування кредитом (до 16.03.2025 року включно), а позивач ТОВ «Таліон Плюс» має право нараховувати проценти за даним договором починаючи з першого дня надання траншу та до дня закінчення строку дії цього договору, тобто до дня дострокового розірвання договору (16.03.2025 року) під розрахунок по базовій ставці 1,00 відсотків в день від суми залишку кредиту, яка знаходиться у позичальника за кожний день користування ним, що становить 365,18 відсотків річних (п. 8.3 Договору).

Щодо посилання відповідача вимоги п. 18 Перехідних положень Цивільного кодексу, то вимоги про звільнення позичальників від сплати нарахованих процентів вказана вище норма не містить. В розрахунку заборгованості відображено нарахування неустойки, однак позивач не заявляє позовних вимог щодо їх стягнення. Вимоги позивача заявлені на стягнення виключно заборгованості по тілу кредиту, процентів за користування кредитними коштами та судових витрат.

Згідно статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 74451 грн і є менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час та місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному вебпорталі судової влади України.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Із змісту апеляційної скарги позивача вбачається, що рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 14 жовтня 2025 року, оскаржується відповідачем в частині стягнення процентів.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо оскарження рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 759615766 від 18 жовтня 2024 року за тілом кредиту, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскаржуваній частині, а саме в частині стягнення процентів.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що 18.10.2024 року між «Манівео швидка допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії №759615766 в електронній формі, за яким останній отримав кредит у сумі 29900 грн.

Сторонами погоджено, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом 5 років або його дострокового розірвання/припинення його дії, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання. Сторонами було погоджено строк дії договору, зазначений в п.11.1 договору, кінцевою датою повернення (виплати)кредиту є 17.11.2029 року.

24.12.2024 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №МВ-ТП/14, згідно якого, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 759615766 від 18.10.2024 року.

Станом на дату звернення до суду з позовною заявою заборгованість відповідача перед позивачем становить 74451,00 грн, з яких заборгованості за тілом кредиту 29900 грн; заборгованість за відсотками - 44551,00 грн. Суд дійшов висновку, що вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18 жовтня 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено договір кредитної лінії № 759615766, який підписано відповідачем одноразовим ідентифікатором MZSK відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до пункту 2.1 договору, за цим договором кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит у формі кредитної лінії, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання коштів та банківських металів у кредит ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

Загальний розмір кредиту за цим договором становить 29 900,00 грн та надається позичальнику 18 жовтня 2024 року (пункт 2.2., пункт 2.3. договору).

Відповідно до пункту 3.1. договору позичальнику надається дисконтний період кредитування, протягом якого позичальник може отримати черговий транш у рамках кредитної лінії, шляхом ініціювання такої операції. На момент укладення цього договору строк дисконтного періоду користування складає 30 днів від дати отримання позичальником першого траншу. Загальний строк дисконтного періоду користування кредитом вираховується в порядку, передбаченому пункту 3.2 договору.

Сторони погодили, що встановлений в пункті 3.1 договору строк дисконтного періоду може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного періоду та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів та інших нарахувань строк оплати яких настав ( п.3.2. договору).

Відповідно до пункту 8.2 та пункту 8.3. договору базова процентна ставка складає 1,00% в день від суми залишку кредиту, є фіксованою та не підлягає зміні кредитодавцем в односторонньому порядку.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом 5 років або до його дострокового розірвання/припинення його дії, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання. У будь-якому разі зобов`язання, що виникли під час дії Договору, діють до повного їх виконання (пункт 11.1 договору).

18 жовтня 2024 року кошти в розмірі 29 900,00 грн були перераховані на платіжну карту № НОМЕР_1 , як кредит ОСОБА_1 за договором № 759615766 від 18 жовтня 2024 року, що підтверджується інформаційною довідкою виданою ТОВ «ПрофітГід».

Згідно розрахунку заборгованості, проведеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», заборгованість ОСОБА_1 за договором кредитної лінії № 759615766 за тілом кредиту 29 990,00 грн, за відсотками за період з 18 жовтня 2024 року по 24 грудня 2024 року складає 20 033,00 грн

24 грудня 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу №МВ-ТП/14, відповідно до умов якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає факторові своє право вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у реєстрі боржників.

Відповідно до Витягу із реєстру прав вимоги до договору факторингу №МВ-ТП/14 від 24 грудня 2024 року за боржником ОСОБА_1 рахувалася заборгованість за тілом кредиту - 29 990,00 грн, за відсотками - 20 033,00 грн.

Згідно розрахунку заборгованості за договором кредитної лінії № 759615766 станом на 16 березня 2025 року становить: за тілом кредиту - 29 990,00 грн, за відсотками - 44 551,00 грн, з яких: 20 033,00 грн - нараховані первісним кредитором та 23 651,00 грн - нараховані позивачем за період з 25 грудня 2024 року по 16 березня 2025 року.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Законом України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення договорів в мережі, процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

Так, електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 23 березня 2020 року по справі № 404/502/18, відповідно до якого: будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Отже, кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

У справі, яка переглядається, встановлено, що 18 жовтня 2024 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №759615766 в електронному вигляді шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі інтернет та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 29900, 00 грн.

24.12.2024 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу № МВ-ТП/14.

Згідно вищевказаного договору ТОВ «Таліон Плюс» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором № 759615766 від 18.10.2024 року.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що первісний кредитор свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, погодженому сторонами., а відповідач суму заборгованості за иітлом кредиту не повернув.

Звертаючись до суду позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за процентами за договором № 759615766 від 18.10.2024 року у розмірі 44551, 00 грн за період з 18 жовтня 2024 року по 16 березня 2025 року.

Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048ЦКУкраїни про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Встановлення строку дії кредитного договору має важливе значення для правильного вирішення справи з огляду на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18)).

Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом») (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16).

Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав)».

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Відповідно до п.3.1 договору, позичальнику надається дисконтний період кредитування, протягом якого позичальник може збільшувати суму кредиту (отримати черговий транш) в межах кредитного ліміту, шляхом ініціювання такої операції в особистому кабінеті, а також частково повернути суму Кредиту. На момент укладення цього договору строк дисконтного періоду користування складає 30 днів від дати отримання позичальником першого траншу. Загальний строк дисконтного періоду користування кредитом вираховується в порядку передбаченому п. 3.2. Договору.

Сторони погодили, що встановлений в п. 3.1. договору строк дисконтного періоду може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного періоду та пільгового періоду оплати всіх фактично нарахованих процентів, за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду. Кількість продовжень дисконтного періоду на умовах, описаних в цьому пункті, не обмежена (3.2 договору).

Відповідно до п.3.3 договору, для здійснення першої пролонгації дисконтного періоду за цим договором, позичальнику необхідно сплатити всі нараховані за перші 30 днів дисконтного періоду проценти. Про суму нарахованих процентів, що позичальнику необхідно сплатити для оформлення другої і наступних пролонгацій позичальник інформується через особистий кабінет.

Згідно п.3.4 договору, продовження строку дисконтного періоду не призводить до зміни істотних умов Договору в бік погіршення для Позичальника. Всі істотні умови які застосовуються протягом всього строку дії цього Договору зазначенні в цьому договорі в момент його укладення. Оскільки пролонгація не є зміною істотних умов договору, зокрема строку дії договору, то вона не потребує укладення додаткових угод до договору, в тому числі пролонгація не потребує застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Ініціювання позичальником пролонгації є конклюдентною дією спрямованою на застосування тих чи інших передбачених цим договором умов користування кредитом без зміни строку дії договору.

Рекомендована (не обов`язкова) дата дострокового повного повернення всієї суми кредиту за всіма наданими Траншами є дата закінчення Дисконтного періоду кредитування 17 листопада 2024, а саме протягом 30 днів від дати отримання першого траншу Позичальником (п.7.1 договору).

Згідно п.7.2 договору сума кредиту має бути повернена позичальником не пізніше ніж протягом 5 календарних днів після настання однієї з наступних обставин: закінчення строку дії договору в порядку, передбаченому п. 11.1 договору; дострокового припинення дії договору, в порядку передбаченому п.9.1.1.2. або п. 9.1.1.7 договору.

Пунктом 7.3 встановлено строк повернення кредиту 17 листопада 2029 року.

Тобто, сторони кредитного договору встановили, що термін повернення кредиту -17 листопада 2029 року.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у кредитному договорі № 759615766 від 18 жовтня 2024 року сторони, врегулювали відносини щодо сплати процентів за користування кредитом, що передбачено розділом 7 та 8 договору та ними було погоджено строк кредитування до 17 листопада 2029 року, що свідчить про наявність у позивача права на нарахування відсотків за кожен день користування кредитом після закінчення 30-ти денного строку дисконтного періоду кредитування в порядку, передбаченому кредитним договором, з умовами якого позичальник був ознайомлений.

Строк кредитування 30 днів, на який посилаєтся скаржник, умовами договору визначений як дисконтний період кредитування.

В матеріалах справи наявна заявка ОСОБА_1 на отримання грошових коштів в якій зазначено, що строк кредитування - 1826 дні (дисконтний період 30 днів), в сукупності з умовами кредитного договору, що спростовує доводи скаржника про те, що строк кредитування складає 30 днів.

Що стосується доводів апеляційної скарги про стягнення непропорційно великої суми відсотків, недійсності кредитного договору у зв`язку з нечесною підприємницькою практикою, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 725/5919/19 та інших).

Договір кредитної лінії № 759615766 від 18.10.2024 року не визнаний недійсним.

Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, що набрав чинності 24 грудня 2023 року, доповнено статтю 8 Закону України «Про споживче кредитування» пунктом 5, яким встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.

Згідно п.8.3 кредитного договору базова процентна ставка складає 1, 00% в день від суми залишку кредиту, яка знаходиться у позичальника за кожний день користування ним, що становить 365 відсотків річних.

Кредитний договір не містить положень щодо встановлення 2333, 95 % річних.

Колегія суддів звертає увагу, що Паспорт споживчого кредиту від 18.10. 2024 року не може бути прийнято до уваги, оскільки зі змісту цього паспорту вбачається, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. Крім того, в розділі 7 вказаного Паспорту зазначено, що наведена у ньому інформація зберігає чинність та є актуальною до 23.10. 2024 року. Отже, зазначений Паспорт споживчого кредиту містить узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником.

Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту та його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки у паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Зазначене відповідає правовим висновкам Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 травня 2022 року в справі №393/126/20.

З урахуванням викладеного, паспорт споживчого кредиту від 18.10.2024 року не є підтвердженням факту укладання між сторонами кредитного договору та його істотних умов, а тому посилання скаржника на несправедливі умови відсотків, які встановлені у паспорті споживчого кредиту у розмірі 2333, 95 % не заслуговують на увагу.

Суду не надано доказів, які в сукупності були б достатніми для висновку про несправедливі умови в договорі, про нечесну підприємницьку діяльність тощо, що виключає визнання спірного договору недійсним на підставі частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Колегія суддів не знаходить підстав для застосування у даній справі правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 12.02.2025 року у справі №679/1103/23, оскільки обставини у ції справі є відмінним від обставин у справі №679/1103/23.

Доводи скаржника про те, що розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, колегія суддів відхиляє, оскільки розрахунок заборгованості є належним доказом, котрий підтверджує розмір заборгованості за кредитним договором, адже містить детальний розпис нарахованої заборгованості, кількість днів за які нарахована заборгованість, залишок заборгованості за наданим кредитом (тіло кредиту), дати нарахування складових загальної заборгованості за кредитом, розрахунок заборгованості узгоджується зі змістом договору, а тому є належним доказом.

Відповідач не наддав суду доказів на спростування розрахунку заборгованості , який надано позивачем .

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 14 жовтня 2025 року в оскаржуваній частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо стягнення витрат на правничу допомогу, тому суд апеляційної інстанції не дає оцінку висновкам суду щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то суд не здійснює перерозподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 14 жовтня 2025 року, в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2025 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.А. Девляшевський

Л.В. Василишин