Справа № 463/4071/25 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/811/2566/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Хоцяновича О.В.,

з участю: представника позивача Кононова І.К.,

представника відповідача Даниліва М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Брайт-К» на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 червня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Брайт-К» до ОСОБА_1 , третя особа акціонерне товариство «Креді Агріколь Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У травні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Брайт-К» (далі ТОВ ФК «Брайт-К») звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №6/2845795 від 29.01.2021 року в розмірі 109360 грн. 71 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 29.01.2021 року між ОСОБА_1 та акціонерним товариством (далі АТ) «Креді Агріколь Банк» укладено кредитний договір №6/2845795, відповідно до якого (п.1.1), банк надав, а позичальник отримав кредитні кошти в сумі 95000 грн., строком на 60 місяців, з 29.01.2021 року по 28.01.2026 року, на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в порядку та на умовах, визначених договором.

Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, що підтверджується позичковим рахунком позичальника.

18.12.2024 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та ТОВ ФК «Брайт-К» укладено договір про відступлення права вимоги №5-2024.

Згідно додатку №1 до цього договору, 20.12.2024 року відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором №6/2845795 від 29.01.2021 року, відтак, ТОВ ФК «Брайт-К» набуло право вимоги до відповідача за цим кредитним договором у розмірі 109360 грн. 71 коп.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого, станом на 28.03.2025 року, виникла заборгованість у розмірі 109360 грн. 71 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 46772 грн. 54 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом 10338 грн. 17 коп.; заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості 52250 грн.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 червня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «Брайт-К» суму заборгованості за кредитним договором №6/2845795 від 29.01.2021 року у розмірі 57110 грн. 71 коп., з яких: 46772 грн. 54 коп. сума заборгованості за тілом кредиту, 10338 грн. 17 коп. сума заборгованості за процентами.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТОВ ФК «Брайт-К» на користь ОСОБА_1 8290 грн. 50 коп. судових витрат.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за комісією в розмірі 52250 грн. та стягнення на користь ОСОБА_1 8290 грн. 50 коп. судових витрат оскаржив позивач ТОВ ФК «Брайт-К», просить його скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі та проведення нового розподілу судових витрат.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, а тому відсутні правові підстави для кваліфікації такого правочину нікчемним.

Додає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було надано належної оцінки одному з ключових доказів паспорту споживчого кредиту.

Звертає увагу, що до укладення договору про споживчий кредит банк надав відповідачу інформацію, необхідну для порівняння пропозицій різних кредитодавців з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі, з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надана банком відповідачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді) із зазначенням дати надання такої інформації.

З огляду на викладене, вважає, що у даних правовідносинах дотримано вимоги про надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит.

Також вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на практику Верховного Суду, яка стосується споживчих кредитів, виданих до дати набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування», оскільки в даному випадку кредитний договір був укладений вже після цієї дати.

Помилковим вважає посилання суду першої інстанції на положення Закону України «Про захист прав споживачів», які на дату укладення кредитного договору або вже були вилучені із зазначеного закону (п.23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів»), або мали абсолютно іншу редакцію (ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Додає, що судом не враховано практику Верховного Суду після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування», яка була наведена позивачем у позовній заяві, відповіді на відзив від 12.06.2025 року та поясненнях від 19.06.2025 року.

Вказує, що у відзиві на позовну заяву від 10.06.2025 року представником відповідача зазначено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу орієнтовних витрат у розмірі 20000 грн.

Разом з тим, у відзиві на позовну заяву від 10.06.2025 року, так і у запереченнях від 17.06.2025 року представником відповідача не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та докази, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг).

06.08.2025 року відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта.

В судове засідання апеляційного суду 11.11.2025 року обидві сторони з`явились.

Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 20.11.2025 року о 12:50.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.01.2021 року між АТ «Креді Агріколь Банк» (кредитодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) укладено кредитний договір №6/2845795, за умовами якого (п.1.1), банк надав позичальнику кредит в сумі 95000 грн., строком на 60 місяців, з 29.01.2021 року до 28.01.2026 року (включно).

Відповідно до графіка щомісячних платежів за договором, який є додатком №1 до комплексного договору №6/2845795 від 29.01.2021 року, у період з 28.02.2021 року по 28.01.2026 року, щомісячно 29-го числа підлягала сплаті сума в розмірі 4440 грн. 53 коп., а останній платіж 28.01.2026 року в розмірі 4440 грн. 49 коп., до складу якого входило погашення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісії за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячний розмір якої становив 2375 грн.

Перерахування кредитних коштів у розмірі 95000 грн. на рахунок відповідача підтверджується меморіальним ордером №35051543-1 від 29.01.2021 року.

З наданих позивачем письмових доказів, зокрема, виписки за кредитним договором за період з 29.01.2021 року по 20.12.2024 року вбачається, що відповідач частково вносив кошти на повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, не дотримуючись при цьому погодженого з банком графіку платежів по кредиту, у зв`язку з чим, станом на 20.12.2024 року заборгованість за кредитним договором становила 100820 грн. 84 коп., яка складалась із: строкової заборгованості за тілом кредиту 26925 грн. 97 коп.; простроченої заборгованості за тілом кредиту 19846 грн. 57 коп.; заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом 299 грн. 02 коп.; заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом 8624 грн. 28 коп.; заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості 2375 грн.; простроченої заборгованості за комісією за обслуговування кредитної заборгованості 42750 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, проведеним АТ «Креді Агріколь Банк».

18.12.2024 року між АТ «Креді Агріколь Банк», як первісним кредитором, та ТОВ ФК «Брайт-К», як новим кредитором, укладено договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами №5-2024.

Відповідно до реєстру вимог №1 від 20.12.2024 року, який є додатком №1 до договору про відступлення права вимоги №5-2024 від 18.12.2024 року, позивач ТОВ ФК «Брайт-К» набув права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №6/2845795 від 29.01.2021 року в розмірі 100820 грн. 84 коп.

18.02.2025 року ТОВ ФК «Брайт-К» направив відповідачу ОСОБА_1 повідомлення за вих. №5709 про наявність простроченої заборгованості за кредитом та необхідність її погашення.

28.03.2025 року ТОВ ФК «Брайт-К» направив відповідачу ОСОБА_1 письмову вимогу за вих. №6103 про дострокове повернення всієї суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісії, в якій позивач повідомив про укладення договору про відступлення права вимоги і просив усунути порушення умов кредитного договору та погасити заборгованість за договором в розмірі 109360 грн. 71 коп., яка відповідачем не виконана.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Матеріалами справи доводиться і не заперечується сторонами факт укладення кредитного договору між АТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 , неналежне виконання останнім, як позичальником, кредитних зобов`язань, що призвело до виникнення заборгованості за кредитним договором, а також правомірність переходу права вимоги від первісного кредитора до нового (позивача в даній справі), у зв`язку з чим суд обґрунтовано стягнув заборгованість по тілу кредиту та процентам, розмір якої підтверджений належними доказами у справі, і рішення суду першої інстанції в цій частині не оскаржується.

Що ж стосується заявлених позивачем позовних вимог про стягнення комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості (комісії), в частині вирішення яких рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційному порядку, колегія суддів ураховує наступне.

За положеннями частини першої статті 203 ЦК України, під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі №613/1436/17 (провадження №61-17583св20).

Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі №740/3852/19 (провадження №61-7745св21) зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі, суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20 (провадження №61-14545сво20) зроблено висновок, що «під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21 (провадження №61-4202сво22) зазначено, що: «згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Матеріалами справи підтверджується, що у пункті 1.3.2 кредитного договору №6/2845795 від 29.01.2021 року сторони обумовили, що за користування кредитом позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 2,50% у місяць від суми кредиту, зазначеної в пункті 1.1 кредитного договору. Обслуговування кредитної заборгованості включає моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, надання інформації щодо стану заборгованості через дистанційні системи обслуговування, інформування позичальника про виникнення простроченої заборгованості, консультування позичальника (як усне, так і письмове) щодо погашання заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своєму правовому висновку в постанові від 09 грудня 2019 року в справі №524/5152/15, ухваленій після прийняття Верховним Судом постанови від 10 квітня 2019 року у справі №757/18057/15-ц, зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Практика правозастосування положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також положень статті 55 закону України «Про банки і банківську діяльність», у редакціях, які набрали чинності з 13 січня 2006 року, зокрема, в частині визнання нікчемними положень кредитного договору про сплату винагороди за надання фінансового інструменту є усталеною (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц, постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі №201/4087/17, від 15 січня 2020 року у справі №363/940/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі №302/946/17, від 03 листопада 2021 року у справі №757/40852/17, від 20 липня 2022 року у справі №343/557/15-ц, від 19 квітня 2023 року у справі №335/4991/16-ц, від 07 червня 2023 року у справі №234/3840/15-ц).

Оскільки ОСОБА_1 встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом, за умовами їх надання один раз на місяць, повинні надаватись безоплатно, а позивачем не надано доказів, що такі послуги надавались кредитором, в тому числі і позивачем, як фінансовою установою, на виконання п.1.3.2 кредитного договору відповідачу частіше одного разу на місяць, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за комісією в розмірі 52250 грн. задоволенню не підлягають.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу, що визначений новим кредитором розмір заборгованості за комісією дорівнює майже розміру заборгованості за тілом кредиту з процентами, що суперечить принципу добросовісності та свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

За вказаних обставин, немає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, оскільки таке ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною другою статті 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч.10 ст.141 ЦПК України).

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК).

Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання розподілу судових витрат суд першої інстанції в повній мірі дотримався наведених вище норм процесуального права, розмір присуджених витрат на правничу допомогу відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, ціни позову, і остаточно визначений з урахуванням вимог ч.10 ст.141 ЦПК України, тому підстав для скасування чи зміни рішення в цій частині також немає.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та обставини справи, давши належну правову оцінку доказам, які сторони подали на підтвердження своїх вимог та заперечень, застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, не допустив порушень норм процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору та питання розподілу судових витрат, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

З урахуванням перебування одного із членів колегії суддів у відпустці у період з 24.11.2025 року по 28.11.2025 року включно, повний текст постанови складений у перший робочий день після відпустки судді 01.12.2025 року.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Брайт-К» залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 01 грудня 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич