Провадження № 2-о/204/280/25
ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд м. Дніпра у складі:

головуючого судді Чапала Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Азарян Б.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі у залі суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,

УСТАНОВИВ:

17 грудня 2025 року до Чечелівського районного суду м. Дніпра надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису, в якій заявниця просить суд видати обмежувальний припис відносно ОСОБА_2 , строком на шість місяців, визначивши наступні тимчасові обмеження, а саме:

- заборонити гр. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , перебувати в місці спільного проживання (перебування) з гр. ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити гр. ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з гр. ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В обґрунтування заяви, заявниця посилається на те, що вона проживає однією сім`єю зі своєю донькою ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та онукою ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який належить їй на праві приватної власності. Згідно Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 26.07.2018 року її син ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) був виселений із житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , без надання іншого житла. Останніми роками ОСОБА_2 створює несприятливі умови для проживання, оскільки, систематично, в стані алкогольного сп`яніння вчиняє домашнє насильство, а саме: діяння психологічного, фізичного, економічного насильства, що виражається у наступному: психологічне насильство (словесні образи, нецензурна лайка, приниження, погрози фізичної розправи, залякування); фізичне насильство (ляпаси, стусани, штовхання, шарпання за волосся, нанесення побоїв, кидання в мене та мою доньку і онуку різноманітних предметів, тощо. На неодноразові зауваження, прохання припинити знущання він не реагує та починає вчиняти насильницькі діяння.

Так, 10.11.2025 року ОСОБА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, незаконно проник до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , з якого він був виселений без надання іншого житла згідно з рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26.07.2018 року. Під час незаконного проникнення ОСОБА_2 вчинив фізичне насильство щодо потерпілої, завдавши їй тілесних ушкоджень, що підтверджується консультативним висновком лікаря від 11.11.2025 року.

Окрім цього, він умисно пошкодив майно: розбив посуд, потрощив меблі та квіткові горщики. Онука потерпілої викликала поліцію, яка вивела ОСОБА_2 з приміщення та винесла терміновий заборонний припис строком на 10 діб (серія АА № 545503). Попри це, ОСОБА_2 припис ігнорував, продовжував спроби проникнення до житла, погрожував підпалом будинку, побиттям вікон та застосуванням холодної зброї. Поліція неодноразово виїжджала на виклики, однак обмежувалася профілактичними бесідами. Спроби незаконного проникнення та погрози з боку ОСОБА_2 тривають і дотепер. Згідно з консультативним висновком лікаря від 11.11.2025 року у потерпілої діагностовано: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку.

17.12.2025 року в Чечелівському районному суді міста Дніпра призначено до судового розгляду справи № 204/12966/25, 204/12967/25, 204/12968/25, 204/12969/25 (суддя Василенко В.А.) стосовно притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за невиконання термінового заборонного припису, розгляд справ призначено на 24.12.2025 року.

Разом із потерпілою у житловому будинку проживає ОСОБА_5 донька ОСОБА_2 . Відповідно до рішення виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради від 21.05.2019 року № 98 «Про надання малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , статусу дитини, позбавленої батьківського піклування», малолітній ОСОБА_4 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Зазначений статус було надано у зв`язку з тим, що її батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_2 рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 14.03.2019 року у справі № 204/8682/18 були позбавлені батьківських прав.

На даний час ОСОБА_1 , з огляду на реальну загрозу її життю та здоров`ю, а також життю і здоров`ю її доньки та онуки, за яких вона несе відповідальність, вимушена уникати будь-якого спілкування з ОСОБА_2 . Вона прагне забезпечити належні, безпечні та стабільні умови проживання для всіх членів сім`ї, що без судового захисту є фактично неможливим.

У зв`язку із цим, з метою забезпечення дієвого та ефективного захисту від повторного вчинення домашнього насильства щодо ОСОБА_1 , виникає необхідність застосування до ОСОБА_2 обмежувального припису, а саме: заборонити йому перебувати у місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 , а також заборонити вести з нею листування, телефонні переговори чи будь-яким іншим способом контактувати з нею особисто або через третіх осіб.

Вказані обставини стали підставою для звернення заявниці до суду з даною заявою.

Статтею 350-5 ЦПК України передбачено, що справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду.

З урахуванням вказаних приписів, ухвалою судді Чечелівського районного суду міста Дніпра від 18.12.2025 року вказану заяву було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання призначене на 19.12.2025 року заявниця та її представник не з`явилися будучи належним чином повідомленими про дату час та місце його проведення.

Заінтересована особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України та смс-повідомлення засобами телефонного зв`язку.

Враховуючи що згідно ч. 2 ст. 350-5 ЦПК України, неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису, та зважаючи на скорочені строки розгляду справи про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду, суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності заінтересованих осіб.

Враховуючи факт неявки в судове засідання всіх учасників справи, у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , громадянин України, є сином заявниці по справі ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , яке видано повторно Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану, за актовим записом № 2495 (а.с.6).

Заявниця стверджувала, що вона з дочкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та онукою ОСОБА_4 проживають в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який належить заявниці на приватній власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 від 21.05.2007 року (а.с.16); витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, де власником зазначено ОСОБА_1 (а.с.16 на звороті).

Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 26.07.2018 року по справі № 204/3721/17 (суддя Дубіжанська Т.О.) її син ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) був виселений із житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення (а.с.17-18).

В матеріалах наявний заборонний терміновий припис стосовно кривдника ОСОБА_2 від 10.11.2025 року, який був виписаний у зв`язку зі скоєнням домашнього насильства, внаслідок якого було завдано шкоди фізичному та психологічному здоров`ю потерпілої ОСОБА_1 . Заборонний припис винесений строком на 10 діб (а.с.9).

Згідно консультативного висновку лікаря від 11.11.2025 року в ОСОБА_1 діагностовано: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозгу (а.с 7-8).

Разом із заявницею проживає донька ОСОБА_2 ОСОБА_4 . Згідно рішення виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради від 21.05.2019 року № 101 «Про встановлення опіки над малолітньою дитиною ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 » - ОСОБА_1 призначено опікуном малолітньої дитини., яка залишилася без батьківського піклуванням, на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2019 (справа №204/8662/25), яким батьків дитини: ОСОБА_6 та ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав. Місце проживання дитини визначено разом з опікуном за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.19).

Згідно з наданими до суду доказами, судом встановлено, що відносно ОСОБА_2 були порушені наступні адміністративні справи про адміністративне правопорушення та складено:

- 28.11.2025 року протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №8У У61616 за ч.2 ст. 173-8 КУпАП, суть правопорушення за яким полягає у тому, що: 11.11.2025 р о 10 год. 23 хв. в АДРЕСА_3 , громадянин ОСОБА_2 намагався потрапити до мешкання матері гр. ОСОБА_1 , виражався у її бік нецензурною лайкою, чим порушив терміново заборонний припис АА 545503 від 10.11.2025 року.

- 28.11.2025 року протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №861637 за ч.2 ст. 173-8 КУпАП, суть правопорушення за яким полягає у тому, що: 11.11.2025 р о 18 год. 33 хв. в АДРЕСА_3 , громадянин ОСОБА_2 намагався потрапити до мешкання матері гр. ОСОБА_1 , виражався у її бік нецензурною лайкою, чим порушив терміново заборонний припис АА 545503 від 10.11.2025 року.

- 28.11.2025 року протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №961616 за ч.2 ст. 173-8 КУпАП, суть правопорушення за яким полягає у тому, що: 11.11.2025 р о 10 год. 23 хв. в АДРЕСА_3 , громадянин ОСОБА_2 намагався потрапити до мешкання матері гр. ОСОБА_1 , виражався у її бік нецензурною лайкою, чим порушив терміново заборонний припис АА 545503 від 10.11.2025 року.

- 28.11.2025 року протокол про адміністративне правопорушення серії ВАД №861640 за ч.2 ст. 173-8 КУпАП, суть правопорушення за яким полягає у тому, що: 11.11.2025 р о 19 год. 10 хв. в АДРЕСА_3 , громадянин ОСОБА_2 намагався потрапити до мешкання матері гр. ОСОБА_1 , виражався у її бік нецензурною лайкою, чим порушив терміново заборонний припис АА 545503 від 10.11.2025 року.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до правил ст.350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» № 2229-VIII від 07.12.2017 року.

Відповідно до ч. 2 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється у т.ч. на: подружжя; колишнє подружжя; мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; батьки (мати, батько) і дитина (діти); діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими.

Згідно з пунктами 3, 12, 14, 15 та 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII, домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Сексуальне насильство форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Протидія домашньому насильству система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на припинення домашнього насильства, надання допомоги та захисту постраждалій особі, відшкодування їй завданої шкоди, а також на належне розслідування випадків домашнього насильства, притягнення до відповідальності кривдників та зміну їхньої поведінки.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII, до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить у тому числі обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи (пункт 7 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII).

Згідно ч. ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону № 2229-VIII, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, провадження № 61-4830св19; від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, провадження № 61-12915св19; від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, провадження № 61-271св19; від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, провадження № 61-23053св19; від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, провадження № 61-16103св20, від 14 липня 2021 року у справі № 643/15988/20, провадження № 61-5729св21.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23 (провадження № 61-9498св23), зазначено, що «домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. Тоді як під конфліктом потрібно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнього загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2022 року у справі № 216/4309/21 (провадження № 61-1199св22), вказано, що докази, що додають до заяви, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. В якості доказів до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20) вказано, що «оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками(див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22).

Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22 (провадження № 61-8702св22).

За тлумаченням статті 3 Європейської Конвенції, Україна має зобов`язання захистити громадян від нелюдського і принизливого поводження і ставлення шляхом вжиття заходів для забезпечення того, щоб особи не піддавалися такому поводженню, включаючи нелюдське і принизливе поводження зі сторони інших осіб (не представників держави). Такі заходи повинні передбачати ефективний захист і включати кроки по попередження нелюдського та принизливого ставлення про яке влада знала чи повинна була знати.

У рішенні Європейського Суду по справі Опуз проти Туреччини (Opuz v. Turkey, no. 33401/02, 09.06.2009) суд дав характеристику зобов`язань держави у зв`язку з насильством в сім`ї, визнавши серйозність домашнього насильства в Європі, та підкресливши відповідальність, з якою держави повинні вживати відповідних заходів з метою протидії цьому порушенню прав людини. У своєму рішенні Суд підкреслив, що насильство в сім`ї не є приватною чи сімейною справою, але є проблемою, яка зачіпає суспільні інтереси, що в свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави. Суд також вказав, що недостатньо мати закони щодо протидії домашньому насильству, більш важливим є наявність ефективних механізмів їх реалізації.

Суд проголосив, що нездатність держави захистити жінок від домашнього насильства порушує їх право на рівний захист перед законом, навіть за відсутності наміру такої дискримінації. У рішенні Європейського Суду по справі Б. проти республіки Молдова (п. 51), та інших справах Європейський Суд також вказує, що необхідно визначити, чи національна влада знала чи повинна була знати про насильство, від якого потерпала заявниця, та про загрозу повторного насильства, і у випадку якщо так, то чи були вжиті всі розумні заходи для її захисту та покарання винного.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Судом встановлено, що відносно ОСОБА_2 вже неодноразово вживалися спеціальні заходи щодо протидії домашньому насильству у виді термінових заборонних приписів, не зважаючи на які, ОСОБА_2 в період їх дії продовжував вчиняти дії з домашнього насильства відносно ОСОБА_1 за адресою її зареєстрованого місця проживання : АДРЕСА_2 .

Таким чином, діяння ОСОБА_2 порушують право на життя в безпечному середовищі для ОСОБА_1 , та на переконання суду, є і надалі великий ризик продовження вчинення домашнього насильства, і можливість настання невідворотних наслідків для стану їх здоров`я, з огляду на сукупність факторів: характер завданого психологічного насильства з боку ОСОБА_2 ; зміст і характер висловлених погроз; системний характер вчинених дій; недостатність вжитих тимчасових заборонних приписів.

Відтак, оскільки ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, для забезпечення дієвого та ефективного захисту прав заявниці та малолітньої онуки заявниці, суд вважає наявними підстави для вжиття відносно кривдника заходів тимчасового обмеження прав передбачених ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а саме у виді: заборони громадянину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , перебувати в місці спільного проживання (перебування) з громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити громадянину ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з громадянкою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, які підлягають встановленню строком у 6 місяців, що на думку суду є належним та розумним строком з урахуванням оцінених ризиків.

Поряд з цим, суд вважає за необхідне роз`яснити, що у відповідності до ч.5 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», за заявою осіб, визначених частиною першою цієї статті, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною четвертою цієї статті.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що подана заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.6 ст.26 Закону «Про запобігання та протидію домашньому насильству» про видачу обмежувального припису кривднику, суддя у встановлений законом строк інформує уповноважені підрозділи органів Національної поліції України за місцем проживання (перебування) постраждалої особи для взяття кривдника на профілактичний облік, а також районні, районні у містах Києві і Севастополі державні адміністрації та виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад за місцем проживання (перебування) постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, суд відносить на рахунок держави.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України, рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 5,12, 76-83, 259, 263-265, 3501-350-6, 354 ЦПК України, Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису задовольнити.

Видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на строк шість місяців, визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме:

- заборонити громадянину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , перебувати в місці спільного проживання (перебування) з громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .

- заборонити громадянину ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з громадянкою ОСОБА_1 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Встановити строк дії обмежувального припису 6 (шість) місяців.

Строк дії обмежувального припису рахувати з дня ухвалення рішення.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення суду підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Копію рішення направити до відділення поліції № 3 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області для взяття ОСОБА_2 на профілактичний облік, та Центральній адміністрації Дніпровської міської ради.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 19.12.2025 року.

Суддя