ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/4553/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої майну фізичних або юридичних осіб
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 30 червня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

27.03.2024 та 17.04.2024 до канцелярії Дзержинського районного суду м. Харкова надійшли заяви ОСОБА_1 , в яких остання просила стягнути з Харківської міської ради:

- 4 000 000,00грн. - відшкодування моральної шкоди;

- 979 217,00 грн. відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі вартості зруйнованого гаража на садовий ділянці АДРЕСА_1 , і огорожі двох садових ділянок ( АДРЕСА_2 ).

Позовну заяву в частині стягнення моральної шкоди обґрунтовано наступним.

У 1996 р. рішенням виконкому Харківської міської ради (далі-ХМР) її чоловіку - ОСОБА_2 була передана у приватну власність садова ділянка площею 11,89 сот. за адресою у АДРЕСА_1 ,

Крім вирощеного подружжям ОСОБА_3 і Метеліної саду на цій ділянці, за рішенням Дзержинського райвиконкому 1997 р. ними побудовано на цій ділянці гараж на 2 авто площею 41,4 кв. м., на який у 1999 р. від того ж органу отримано свідоцтво про право власності і зареєстровано його у БТІ.

У 2001 році ОСОБА_3 купив садову ділянку, площею 11,79 сот., розташовану поруч, за адресою АДРЕСА_3 , і отримав на неї державний акт на право приватної власності на землю. Обидві ділянки були обгороджені по всьому периметру (включно з межею між ними) відповідно до актів встановлення меж ділянок. Через 10, 15 і 17 років після того - 06.07.11 сесія ХМР скасувала вищезазначені рішення свого виконкому 1994,1996,2001 років стосовно ділянок, які тепер належали ОСОБА_3 на правах приватної власності.

Через 11 і 16 років після передачі позивачам рішенням виконкому ХМР ділянок у приватну власність, ХМР повернула ці ділянки на підставі рішення Дзержинського районного суду від 30.03.2012, яким було визнано недійсним державні акти на дві зазначені земельні ділянки. В цьому рішенні суд не зобов`язував Гадяцького до конкретних дій, як і не давав права ХМР на знищення чи демонтаж їхньої власності, зокрема: гаража, саду, огорожі ділянок. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 18.03.2013 р. було залишено без змін вищезазначене рішення Дзержинського районного суду.

Після перегляду справи Верховним Судом України (постанова ВСУ від 29.10.14), вищезазначені судові рішення судів 1 -ї та 2-ї інстанцій були скасовані ухвалою ВССУ від 10.12.14, справа № 6-42128св14. Тією ж ухвалою справу направлено на новий розгляд до Дзержинського районного суду м. Харкова.

28.05.15 обидві садові ділянки знову зареєстровані державною реєстраційною службою як їх приватна власність.

27.08.15, після нового розгляду справи № 2-6533/11 (яке було за ухвалою ВССУ і після постанови ВСУ), Дзержинський районний суд прийняв рішення про відмову Харківській міській раді у позові про визнання недійсними державних актів на дві садові ділянки і свідоцтва про право власності на гараж та у поверненні ділянок до ХМР.

Суд задовольнив вимоги зустрічного позову Гадяцького про визнання незаконним і про скасування рішення сесії ХМР від 06.07.11, які скасовували рішення виконкому ХМР 1994-2001 років щодо наших ділянок.

Суд задовольнив позов Гадяцького до ХМР про стягнення з ХМР на його користь грошової компенсації моральної шкоди у розмірі 10 730 грн. Це компенсація моральної шкоди тільки у зв`язку з безпідставним позовом ХМР, який призвів до вимушеної участі Гадяцького у десятках судових засіданнях судів усіх рівнів у цій справі протягом 4-х років. Про відшкодування моральної шкоди, заданої знищенням власності позивача з березня 2013 р. і до цього часу у тому позові й у рішенні суду не йшлося.

08.02.16 апеляційний суд Харківської області залишив без змін рішення районного суду від 27.08.15.

20.03.13 виконком ХМР прийняв рішення про демонтаж гаража та огорожі двох ділянок позивачів.

22.03.13 комунальні служби ХМР, без жодних рішень і дій Державної виконавчої служби, повністю зруйнували гараж та огорожу, а у наступні місяці знищили частину ділянки і більшу частину саду на ділянці АДРЕСА_3 , побудувавши заасфальтовану дорогу через усю ділянку.

Через 2 роки постановою Дзержинського районного суду як адміністративного від 10.09.15, у справі № 638/16188/13-а, за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , рішення виконкому ХМР було визнано незаконним і скасовано, а дії посадових осіб та комунальних служб зі зруйнування нашої власності та майна визнані судом протиправними.

Позивач вказує, що моральна шкода полягає у завданих значних душевних стражданнях у зв`язку з рішенням виконкому Харківської міської ради від 20.03.13, яким незаконно вирішено «демонтувати», а фактично знищити власність та майно ділянки, на яких позивачі зробили своїми руками квітучий сад на місці смітника, та гараж, який теж законно побудований.

Вказує, що в результаті наведеного під загрозою опинилось право приватної власності на ділянки та нерухомість позивачів, а протягом більше ніж 2-х років (з березня 2013 р. до червня 2015 р.) право власності було незаконно відібране.

В результаті незаконних дій ХМР та пов`язаних з цим хвилювань, напруженої роботи з відстоювання свого права на власність, систематичних недосипань, погіршилось здоров`я позивача. ОСОБА_1 змушена була витрачати час і кошти на лікування.

На ґрунті моральних переживань виникли зокрема захворювання зубів, позивач змушена була багаторазово звертатись до стоматологів.

Позивачу завдано величезної моральної шкоди: незаконно позбавлено приватної власності на дві ділянки, нерухомість, створену власними руками; саду, який вирощувався майже 20 років на місці колишнього смітника.

В результаті цих дій позивачка змушена була припинити свої справи, наукову роботу, професійну (викладацьку), господарську домашню та іншу роботу, забути про відпочинок і захищати власність у судах та інших правоохоронних органах усіх рівнів.

Позивачка змушена була займатись спростуванням безпідставних звинувачень, захищаючи свої права на законно набуті ділянки і законно побудовану нерухомість, витрачаючи на це своє здоров`я і свій дорогоцінний час, на написання спростувань позовних заяв ХМР (яких було загалом кілька), на написання заяв, на пошук доказів, на численні засідання суду. Багато часу позивачка змушена була витратити на численні та повторні запити до прокуратури Харкова, Харківської області, Харківської міської ради, з вимогою про надання документів, на звернення на особистих прийомах до чиновників названих та інших відомств, що було необхідним у зв`язку з незаконними діями ХМР.

Постійні судові засідання, постійна зайнятість підготовкою до суду призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків між позивачем і оточуючими людьми, з родичами і знайомими, до звуження або неможливості продовження активного громадського та професійного життя. Позивачка змушена була припинити поїздки на конференції, неможливим стало її активне громадське життя.

11.10.2019 від Харківської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, де в частині стягнення моральної шкоди зазначено, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова знаходиться кримінальна справа за обвинуваченням осадових осіб ХМР за наслідками вчинення дій, внаслідок яких була знищена належна позивачу садова ділянка. Проте, вирок у даній справі не винесено. Вказує, що з огляду на не встановлення вини посадових осіб, питання щодо відшкодування моральної шкоди є передчасним.

Також у відзиві зазначено, що відповідачем не приймалось рішень та не вчинялось дій, якими було спричинено шкоду позивачу.

13.01.2023 від відповідача надійшли додаткові пояснення до відзиву, де міською радою заявлено про застосування до спірних відносин наслідків сплив позовної давності, ст.267 ЦК України.

Вказано, що відповідно до позовної заяви «22.03.2013 комунальні служби ХМР, без жодних рішень і дій Державної виконавчої служби повністю зруйнували гараж та огорожу наших ділянок, а у наступні місяці знищили частину ділянки і більшу частину саду на ділянці АДРЕСА_3 , побудувавши заасфальтовану дорогу через усю ділянку». В додаткових доказах незаконності знищення садової ділянки АДРЕСА_3 , саду на ній, будівництва дороги на цій ділянці та уточнення заяви від 17.03.20 про зменшення позовних вимог позивач зазначив, що фізичне знищення земельної ділянки почалось 22.03.2013.

Отже, позовна заява подана пізніше ніж, через три роки від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) аспекти. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Позивачем не наведено жодних поважних причин пропуску трирічного строку звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Харкова від 30 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ХМР на користь ОСОБА_1 100000 на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині відмовлено.

Стягнуто з ХМР на користь ОСОБА_1 200 грн на відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі ХМР просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було враховано, що ХМР, як виборним органом, який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Не приймалося жодних рішень та не вчинялося жодних дій, якими б було спричинено шкоду позивачу.

Позивачем у позові не наведено жодних поважних причин пропуску трирічного строку звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу та не заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду.

Вказує, що ОСОБА_1 не є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , відповідно до ст.60 СК України, як набутої подружжям за час шлюбу, оскільки земельна ділянка по АДРЕСА_1 є майном, що є особистою приватною ОСОБА_2 відповідно до п.5 ч.1 ст.57 СК України, як така, що одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Судом безпідставно не прийнято до уваги те, що позивачу про порушення його прав стало відомо у день руйнування гаражу та огорож ділянок, яке відбулось 22.03.2013, а з позовом вона звернулась 28.11.2017 тобто з пропуском строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.

Вказує, що строк позовної давності виходить із дати визнання її порушеного права через визнання судом незаконності рішень та дій відповідача.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду відповідає.

Судове рішення мотивоване наступним.

З урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, з урахуванням її пенсійного віку, враховуючи, що посадові та службові особи виконавчого органу ХМР діяли з помилкового розуміння порядку забезпечення суспільних інтересів, суд враховуючи вимоги розумності і справедливості вважає за можливе позов про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, у сумі 100 000 грн.

Оцінюючи розмір моральної шкоди, суд зазначив, що позивачка не надала належних і допустимих доказів того, що на ґрунті пов`язаних з цим хвилювань, напруженої роботи з відстоювання свого права на власність, систематичних недосипань, погіршилось здоров`я позивача та було витрачено часу і кошти на лікування.

Вищевказані висновки у частині психологічного дослідження щодо визначення орієнтовного (можливого) розміру компенсації моральної шкоди мають імовірний характер, остаточне рішення по цьому питанню є прерогативою суду і тому суд відхиляє надані позивачем висновки судово-психологічної експертизи № 5096/11484 від 31.05.2018 за матеріалами кримінальної справи № 638/8649/17 щодо орієнтовного розміру завданої моральної шкоди.

Та обставина, що земельні ділянки не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя з огляду на положення п.5 ч.1 ст.57 СК України, не спростовує факту завдання позивачці моральної шкоди та не впливає на визначення розміру її відшкодування.

Дослідивши обставини та докази отримані від сторін, із врахуванням всіх обставин на які посилався у своєму позові позивач, не вбачає підстав для застосування строків позовної давності, оскільки підставами вказаного позову зазначені не лише руйнація гаражу та саду на земельних ділянках, яка мали місце у 2013 році, а також і прийняття постанови Дзержинським районним судом міста Харкова від 10 вересня 2017 року по справі № 638/16188/13-а за адміністративним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Харківської міської ради про оскарження рішень та дій суб`єкта владних повноважень, стягнення матеріальної шкоди.

Таким чином, враховуючи дату звернення позивачки з вказаним позовом - 28.11.2017, останніми строк звернення до суду пропущено не було.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Судом встановлено, що 27.09.1991 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Харківського апеляційного суду у справі №638/13288/14 від 19 липня 2021 за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської ради про стягнення матеріальної та моральної шкоди, залишеною без змін в частині стягнення моральної шкоди постановою Верховного Суду від 06 липня 2022 року, встановлені наступні обставини.

«Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 167 від 13.04.1994 рішення міськвиконкому № 238 від 26.05.1993 було скасовано та винесено рішення про надання в постійне користування земельних ділянок для ведення садівництва ОСОБА_2 та ОСОБА_5 за рахунок вільної від забудови міської землі орієнтовно площею по 0,1 га в охоронній зоні ВЛ-110 кв. « Іванівка-Сокольники» ( пп. 2.2 п. 2 рішення).

На підставі вказаного рішення та акту від 08.06.1994 встановлення меж земельної ділянки, 27.04.1995 на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 виданий державний акт на право постійного користування землею на ім`я ОСОБА_5 для ведення садівництва загальною площею 0,12 га.

На підставі рішення виконкому Харківської міської ради № 167 від 13.04.1994 на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 виданий державний акт на право постійного користування землею на ім`я ОСОБА_5 для ведення садівництва загальною площею 0,12 га.

Пунктом 4 рішення доручено відділу землекористування міськвиконкому встановити межі земельних ділянок у натурі, оформити та видати громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_5 державні акти на право постійного користування земельною ділянкою.

Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.10.1996 № 1004 ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1189 га по АДРЕСА_4 для ведення садівництва та на підставі вказаного рішення було видано державний акт про право приватної власності на землю за вищезазначеною адресою від 05.12.1996.

Також на підставі рішення виконкому Харківської міської ради від 24.10.2001 № 1925 земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_3 була передана ОСОБА_5 у власність для ведення садівництва та був виданий державний акт від 07.11.2001.

29.11.2001 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, розміром 0,1179 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 18-19).

Харківською міською радою надано розпорядження №2377 від 12.12.2001 про реєстрування договору купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,1179 кв.м. по АДРЕСА_3 . Міському управлінню земельних ресурсів оформити та видати ОСОБА_2 державний акт на право приватної власності на земельну ділянку для ведення садівництва (т. 1, а.с.20).

На підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки площею 0,1179 га за адресою АДРЕСА_3 видано державний акт на право приватної власності на землю.

На підставі рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів від 20.03.1997 №54/6 було надано дозвіл ОСОБА_2 на будівництво гаражу розміром НОМЕР_2 на земельній ділянці, наданій під садівництво по АДРЕСА_4 .

22.01.1999 виконавчим комітетом Дзержинської районної ради ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_3 , на гараж літ. «А» пл. 41,4 кв.м. на приватній садовій ділянці по АДРЕСА_4 .

Рішенням Харківської міської ради від 06.07.2011 №324/11 «Про розгляд протестів прокурора міста Харкова» було задоволено протести прокурора міста Харкова від 01.07.2011 №04-34-1982 вих.11 і №04-34-1983 вих.11 та скасовано рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 13.04.1994 №167 «Про надання у постійне користування земельної ділянки по АДРЕСА_1 для садівництва» і рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 09.10.1996 №1004 «Про передачу ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 для ведення садівництва» (т. 1, а.с. 25-26).

Як випливає з акту №265/13 від 22.03.2013 на підставі рішення виконавчого комітету ХМР від 20.03.2013 №152 здійснено звільнення території від самовільно розміщеного майна (об`єкта) за адресою АДРЕСА_3 . Опис демонтованого майна: шиферний паркан, металеві стойки, металеві ворота та двері, демонтоване майно залишено на ділянці володільця по АДРЕСА_1 . (т. 2, а.с. 25).

З акту №266/13 від 22.03.2013 вбачається, що на підставі рішення ХМР від 20.03.2013 №152 здійснено звільнення території від самовільно розміщеного майна за адресою АДРЕСА_4 . Опис технічного стану майн: капітальній гараж, дві металеві двері, шиферний паркан та сітка рабиця. Особа, яка розмістила майно ОСОБА_2 (т. 2, а.с. 25 зворотна сторона).

Так, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 березня 2012 року у справі № 2-6533/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області 18 березня 2013 року, позов Харківської міської ради до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Управління Держкомзему у місті Харкові про визнання недійсним державного акту на право власності на землю, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, зобов`язання повернути земельну ділянку - задоволено.

Визнано недійсними: державний акт на право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,11792 га по АДРЕСА_3 від 07.11.2001 року № 4240; договір купівлі продажу земельної ділянки від 29.11.2001 року № 2 2034, зареєстрованого у виконавчому комітеті Харківської міської ради за № 771 від 19.12.2001 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ; державний акт на право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,11792 га по АДРЕСА_3 10.12.2001 року № 4127; недійсним рішення виконавчого комітету Дзержинської районної ради народних депутатів від 20.03.1997 року № 54/6 про надання дозволу ОСОБА_2 на будівництво гаражу розміром 7 х 6 м. на земельній ділянці, наданій під садівництво по АДРЕСА_4 ; державний акт від 05.12.1996 року серія ХР на право приватної власності на землю загальною площею 0,1189 га по АДРЕСА_4 для ведення садівництва, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 776; свідоцтво про право власності від 22.02.1999 року № 8, виданого виконавчим комітетом Дзержинської районної ради ОСОБА_2 на право приватної власності на гараж літ. «А» пл. 41,4 кв. м. на приватній садовій ділянці по АДРЕСА_4 . Повернуто земельні ділянки по АДРЕСА_3 загальною площею 0,11792 га та по АДРЕСА_1 загальною площею 0,1189 га у м. Харкові - Харківській міській раді з приведенням їх у придатний для подальшого використання стан. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Судові витрати покладені на сторони у розмірах, фактично понесених кожною стороною.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 липня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 березня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області 18 березня 2013 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року на підставі пункту 1 частини першої статті 355, частини першої статті 3602, пункту 1 частини першої статті 3603, частини першої статті 3604 ЦПК України задоволено заяву ОСОБА_2 , ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 липня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 березня 2012 року та ухвала апеляційного суду Харківської області від 18 березня 2013 року скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 27 серпня 2015 року, позовні вимоги Харківської міської ради залишені без задоволення.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення Харківської міської ради від 6 липня 2011 року № 324/11 в частині п.п. 6 та 6.1 про задоволення протесту прокурора м. Харкова від 1 липня 2011 року № 04-34-1981 та скасування рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 24 жовтня 2001 року № 1925 «Про передачу ОСОБА_5 у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_3 для ведення садівництва».

Визнано незаконним та скасовано рішення 8 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 6 липня 2011 року № 324/11 в частині п.п.7 та 7.1 про задоволення протесту прокурора м. Харкова від 1 липня 2011 року № 04-34-1982 та скасування рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 13 квітня 1994 № 167 «Про надання в користування земельної ділянки по АДРЕСА_1 ». Визнано незаконним та скасовано рішення 8 сесії 6 скликання Харківської міської ради від 6 липня 2011 року № 324/11 в частині п.п. 8 та 8.1 про задоволення протесту прокурора м. Харкова від 1 липня 2011 року № 04-34- 1983 та скасування рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про передачу ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 для ведення садівництва» від 9 жовтня 1996 року № 1004.

Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію майнової шкоди в розмірі 18 330 гривень.

Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 730 гривень, яку він обґрунтував незаконним скасуванням у 2011 році рішень про надання йому земельної ділянки, передачі її у власність, та понесені ним судові витрати в сумі 1 702,82 гривень.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2016 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2015 року змінено (а.с. 90-110 т. 3).

В частині задоволення вимог ОСОБА_2 до Харківської міської ради про стягнення на його користь майнової шкоди в розмірі 18 330 гривень рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2015 року скасовано і у задоволенні вказаних вимог відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Стягнуто з Харківської міської ради на користь держави недоплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1 641,37 гривень.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2016 року касаційна скарга ОСОБА_2 відхилена, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 08 лютого 2016 року залишені без змін.

Постановою Дзержинський районного суду міста Харкова від 10 вересня 2017 року по справі № 638/16188/13-а за адміністративним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа виконавчий комітет Харківської міської ради, про оскарження рішень та дій суб`єкта владних повноважень, стягнення матеріальної шкоди, - позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано незаконним рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.03.2013 року № 152 "Про відновлення, належне утримання і приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан" в частині п.п. 22 та 23 додатку та скасувати рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.03.2013 року № 152 "Про відновлення, належне утримання і приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан" в частині включення огорож садових ділянок по АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_1 , капітального гаражного боксу на два гаражі до переліку самовільно розміщених об`єктів, від яких звільняється територія м. Харкова з ціллю відновлення, належного утримання та приведення в придатний для використання територіальною громадою міста стан.

Визнано неправомірними дії посадових осіб та комунальних служб Харківської міської ради, які мали місце 22.03.2013 року при виконанні рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.03.2013 року № 152 "Про відновлення , належне утримання і приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан" в частині звільнення земельних ділянок по АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_1 , від розміщених на них об`єктів.

Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду в розмірі 11 470 ( одинадцять тисяч чотириста сімдесят) грн вартість придбаних позивачем матеріалів для будвіництва гаражного боксу та огорожі.

Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 149,11 грн.

У рішенні Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 серпня 2015 року у справі № 2-6533/11 суд дійшов висновку, що рішення сесії ХМР від 06.07.2011 року прийняті з порушенням законодавства України.

У кримінальній справі № 638/8649/17 Дзержинським районним судом м. Харкова 18 січня 2021 року було ухвалено вирок за звинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , службових осіб органу місцевого самоврядування у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 364 ч. 2, 366 ч.1 КК України, які виразилися у вчиненні дій, спрямовані на знищення об`єкта нерухомості потерпілого ОСОБА_2 22.03.2021, в саме гаражу, що належить йому на праві приватної власності, з цією метою координували з використанням службового становища всупереч інтересам служби діяльність із фактичного знесення зазначеного об`єкта нерухомості та здійснювали контроль за діями робітників, спрямованими на досягнення злочинної мети знищення нерухомого майна потерпілого ОСОБА_2 , що спричинили тяжкі наслідки права, свободам та інтересам який наразі оскаржується в апеляційному порядку та не набув чинності.

Вищевказаними рішеннями судів в результаті розгляду цивільної справи № 2-653/11 та розглянутої в порядку адміністративного судочинства справі № № 638/16188/13-а встановлено, що в результаті протиправних рішень виконавчого органу ХМР, посадових осіб та комунальних служб Харківської міської ради, які мали місце 22.03.2013 року при виконанні рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.03.2013 року № 152 "Про відновлення, належне утримання і приведення міської території у придатний для використання територіальною громадою міста стан" була протиправно звільнена земельна ділянки по АДРЕСА_3 від розміщених на них об`єктів. Законних підстав у відповідача для вчинення примусових дій по виконанню рішення суду станом на 22.03.2013 року не було, тому дії по виконанню даного рішення не є правомірними.

Також у постанові апеляційного суду зазначено, що внаслідок незаконних рішень від 20.03.2013 виконкому ХМР, який є виконавчим органом відповідача, під назвою демонтаж гаража та огорожі двох ділянок, що не були самочинним будівництвом, та в результаті їх виконання його посадовими та службовими особами з наступною організацією будівництва асфальтованої дороги (пандусу) у спосіб, який не передбачений законом, без попередньої компенсації власнику земельної ділянки по АДРЕСА_3 її повної ринкової власності, - позивачу було завдано моральної шкоди.

В результаті апеляційного перегляду справи знайшли своє підтвердження доводи позову та скарги про те, що внаслідок незаконних дій посадових дій відповідача та незаконного рішення виконкому Харківської міської ради від 20.03.2013 про демонтаж власності позивача, що встановлено постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.09.2015 у справі № 638/16188/13-а, внаслідок руйнування належної ОСОБА_2 ділянки по АДРЕСА_1 , гаражу, саду на ній, який він вирощував зі своєю сім`єю майже 20 років на місці колишнього смітника, та будівництвом дороги через усю земельну ділянку по АДРЕСА_3 , незаконного позбавлення протягом більше 2-х років (з березня 2013 до червня 2015) права приватної власності на дві земельні ділянки позивачу та його дружині ОСОБА_1 було завдано значних душевних страждань».

За висновками судово-психологічної експертизи № 5096/11484 від 31.05.2018 за матеріалами кримінальної справи № 638/8649/17 ситуація (дії та бездіяльність посадових осіб Харківської міської ради, у тому числі обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , внаслідок яких була знищена належна потерпілій садова ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_4 та нерухоме майно гараж, розташований за адресою АДРЕСА_1 , а також огорожі обох зазначених ділянок), що була досліджена у межах кримінальної справи, є психотравмувальною для ОСОБА_1 .

Потерпілій ОСОБА_1 спричинені страждання (моральна шкода) за умови ситуації (дії чи бездіяльності осадових осіб Харківської міської ради, в тому числі обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , внаслідок яких була знищена належна потерпілій садова ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_3 та нерухоме майно гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а також огорожі обох зазначених ділянок. Можливий орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) потерпілій ОСОБА_1 може складати - D=144*1*1*1*(1-0) = 144 розмірів мінімальної заробітної плати на момент винесення відповідного рішення суду, тобто з урахуванням мінімальної заробітної плати 8000 грн. дорівнює 144 х 6000= 1 152 000,00 грн.

Так, згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», органи місцевого самоврядування і далі здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України. Військове командування разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування має забезпечити передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи й повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Відповідно до ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, передбачено законодавцем у статті 23 ЦК України. Згідно зазначеної норми права моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Як роз`яснено в п. п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Фактичною підставою для відшкодування моральної шкоди є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статті 1176 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Пунктами 4, 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Одним із самих найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19).

Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказів на спростування обставин справи, які відповідають матеріалам справи, відповідач до суду не надав. Наведені у скарзі доводи скарги належним чином також не доведені, а тому колегія суддів їх відхиляє.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 30 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М. Мальований.

О.В. Маміна.