ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 338/558/24

провадження № 61-484св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Богородчанськаселищна радаІвано-Франківського району Івано-Франківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2024 року у складі судді Битківського Л. М. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Максюти І. О., Василишин Л. В., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування її державної реєстрації та визнання недійсним рішення селищної ради.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Богородчанської селищної ради від 01 лютого 2003 року йому передана у власність земельна ділянка площею 0,2950 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства. 07 березня 2003 року на вказану земельну ділянку було видано державний акт на право приватної власності на землю серії РІ № 188094.

ОСОБА_2 являється суміжним землекористувачем. Так, рішенням Богородчанської селищної ради від 23 грудня 2005 року відповідачці передано у власність земельну ділянку площею 0,0759 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1 . 20 жовтня 2006 року Богородчанською селищної радою їй було видано державний акт на право власності на дану земельну ділянку серії ЯД № 866387, кадастровий номер :01:001:0489.

В лютому 2021 року він мав намір здійснити реєстрацію речових прав на належну йому земельну ділянку у Державному реєстрі. З цією метою звернувся до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. Під час виготовлення технічної документації виявилося, що внаслідок передачі у власність ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0489 відбулося накладення вказаної земельної ділянки та належної йому земельної ділянки.

Вказане підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи від 07 квітня 2023 року за № 011/04-23.

Стверджував, що в процесі підготовки проекту землеустрою щодо відведення та передачі спірної земельної ділянки відповідачці у власність для ведення особистого селянського господарства, перенесення в натурі (на місцевості) меж належної їй земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками не здійснювалося та ним не погоджувалося. Питання вилучення у нього частини земельної ділянки не вирішувалося.

Вказував, що про порушення права на земельну ділянку йому стало відомо після звернення до приватного підприємця ОСОБА_4 із заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі.

З урахуванням викладених обставин просив суд:

визнати недійсним рішення Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 23 грудня 2005 року в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність ОСОБА_2 ;

визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 866387, виданий 20 жовтня 2006 року Богородчанською селищною радою Івано-Франківського району Івано-Франківської області ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,0759 га, що розташована по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:001:0489;

скасувати державну реєстрацію вказаної земельної ділянки;

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2024 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним державний акт серії ЯД № 866387 від 20 жовтня 2006 року на право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0759 га, кадастровий номер :01:001:0489, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства площею 0,0759 га, що розташована на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:001:0489, та зареєстрована за ОСОБА_2 , припинено речове право на вказане нерухоме майно.

В задоволенні вимог про визнання недійсним рішення Богородчанської селищної ради від 23 грудня 2005 року відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що визначений законом порядок при передачі земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_2 не був дотриманий, внаслідок чого відбулося накладання земельної ділянки відповідачки на земельну ділянку позивача, що підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи від 07 квітня 2023 року № 011/04-23.

Водночас суд першої інстанції вважав обґрунтованою позицію позивача про те, що строк позовної давності не пропущено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

09 січня 2025 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року.

З урахуванням уточненої касаційної скарги від 11 лютого 2025 року відповідачка просила суд скасувати вказані судові рішення в частині визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та в частині скасування державної реєстрації земельної ділянки, відмовивши у задоволенні цих вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх обставин, що мають значення для справи та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу від 24 березня 2025 року ОСОБА_3 просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 13 лютого 2025 рокувідкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

04 березня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії РІ № 188094, виданого 07 березня 2003 року на підставі рішення сесії Богородчанської селищної ради народних депутатів від 01 лютого 2003 року, ОСОБА_3 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,2950 га, розташована на території смт.Богородчани Богородчанської селищної ради, для ведення особистого підсобного господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 695.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 866387, виданого 20 жовтня 2006 року на підставі рішення Богородчанської селищної ради від 23 грудня 2005 року № 22, ОСОБА_2 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0759, розташована на території смт.Богородчани Богородчанської селищної ради, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:0489. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 0-.

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-021 від 13 вересня 2021 року, земельна ділянка площею 0,0759 га, що розташована по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням 01.03 для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:0489, належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі рішення Богородчанської селищної ради від 23 грудня 2005 року ХХІІ сесії четвертого демократичного скликання. Дата державної реєстрації земельної ділянки 20 жовтня 2006 року. Документ, що посвідчує право - Державний акт від 20 жовтня 2006 року серії ЯД № 866387.

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 07 квітня 2023 року № 011/04-23, встановлено накладання земельної ділянки площею 0,0759 га, яка належить ОСОБА_2 відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 20 жовтня 2006 року серії ЯД № 86638 на суміжну земельну ділянку площею 0,2950 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, що належить на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 07 березня 2003 року серії Р1 №188094 ОСОБА_3 . Площа накладення складає 0,0106 га.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2024 року та постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним рішення Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області від 23 грудня 2005 року в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність ОСОБА_2 в касаційному порядку не оскаржені, а тому, в силу положень статті 400 ЦПК України, у вказаній частині не є предметом касаційного перегляду.

Згідно із положенням частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми прав

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту

(див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права

й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)).

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від

22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня

2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року

у справі № 469/1044/17 (пункт 68)).

Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня

2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року

у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі

№ 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

Крім того, Велика Палата Верховного Судуу своїх постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)) неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням норм статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад,

з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив.

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач звернувся до суду

з метою відновлення володіння спірною земельною ділянкою.

Належна позивачу земельна ділянка частково накладається на земельну ділянку відповідачки.

У пункті 145 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) зазначено, що «[…] у спорах з подібними обставинами належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається».

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що «витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. Для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ «Укрзалізниця» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності Особи».

При таких обставинах, вконтексті обставин справи, що є предметом касаційного розгляду, та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту є позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_3 та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_2 .

З урахуванням наведеного вимоги про визнання недійсним державного акта на право власності на землю і скасування її державної реєстрації не є належним та ефективним способом захисту, оскільки належним способом захисту є віндикаційний позов. Такий спосіб у цій справі не заявлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою-третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Оскільки ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою 09 січня 2025 року, а постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23)ухвалена 22 січня 2025 року, колегія суддів Верховного Суду, в силу положень частини третьої статті 400 ЦПК України,не обмеженадоводами та вимогами касаційної скарги.

Враховуючи обрання позивачем неналежного способу захисту, рішення судів попередніх інстанційв оскаржуваній частині підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування її державної реєстрації відмовити.

Оскільки, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають, рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2024 року та постановаІвано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року, у відповідності до положень частин першої, другої статті 141 ЦПК України, підлягають також скасуванню в частині розподілу судових витрат, а саме стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на сплату судового збору та професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 21 серпня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування її державної реєстрації та в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат на сплату судового збору та професійну правничу допомогу скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування її державної реєстрації відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов