Справа №403/297/25 провадження № 2/403/352/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2025 року с-ще Устинівка

Устинівський районний суд Кіровоградської області у складі: головуючого судді Атаманової С.Ю., при секретарі судового засідання Муляві В.В.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Чуприни С.П.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника органу опіки та піклування Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області Любченка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Устинівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Чуприна С.П. звернувся до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав стосовно сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позовна вимога обгрунтована тим, що сторони по справі мають спільну дитину - сина ОСОБА_1 , який після припинення між ними у 2018 році шлюбних стосунків та розірвання шлюбу залишився проживати разом з позивачем. В подальшому, враховуючи перебування малолітнього ОСОБА_1 на утриманні позивача, рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області, ухваленим по справі №403/285/19, із відповідача на користь ОСОБА_1 були стягнуті аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 червня 2019 року і до повноліття дитини. Разом з тим, відповідач, являючись матірю ОСОБА_1 , вказане рішення суду не виконує, внаслідок чого заборгованість по аліментах становить 176713,48 грн.. З 2019 року, тобто більше пяти років, відповідач жодним чином не піклується про сина, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться успіхами в навчанні, станом здоровя, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умов для отримання освіти. Відповідач не виконує покладених на неї законом обовязків по відношенню до свого сина, оскільки не бере педагогічної, матеріальної, грошової та посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання ОСОБА_1 вирішуються виключно позивачем без участі та підтримки з боку відповідача. Фактично відповідач самоусунулась від виконання своїх батьківських обовязків та влаштовує особисте життя, в якому для сина немає місця. Самоусунення від виконання батьківських обовязків здійснено відповідачем в умовах воєнного стану, тобто в період, коли дитина потребує посиленої уваги та захисту з боку батьків, і з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав і законних інтересів неповнолітнього ОСОБА_1 позивач вирішив звернутися до суду задля вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки наявність таких прав у відповідача є лише перешкодою для дитини та позивача.

В судовому засіданні по розгляду справи по суті позивач ОСОБА_1 підтримав позов, прохав суд його задоволити. Підтвердив обставини придбання відповідачем ОСОБА_2 планшета та мобільного телефону сину, уточнивши, що це було давно. З приводу мети звернення до суду з даним позовом саме в 2025 році зазначив про те, що він пішов до військомату, здав всі документи і отримав відстрочку від проходження військової служби у звязку з тим, що з ним проживає син, який знаходиться на його утриманні. На даний час документи повернули і відстрочки у нього не має.

В судовому засіданні по розгляду справи по суті представник позивача - адвокат Чуприна С.П. вважав наявними підстави для задоволення позову та позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки під час судового розгляду знайшли своє підтвердження обставини невиконання відповідачем батьківських обовязків щодо її сина ОСОБА_3 , який в судовому засіданні підтвердив недостатність участі матері в його житті та висловив позицію про можливість позбавлення її батьківських прав. Відповідач не може забезпечити розвиток свого сина, вона не працює тривалий час, не перебуває на обліку в пошуках роботи, тому взагалі не зрозуміло як вона існує. Відповідач має значну заборгованість по аліментах, однак з часу ухвалення судового рішення лише два рази сплатила аліменти. Наданий органом опіки та піклування висновок є необєктивним, таким, що суперечить матеріалам справи, а тому йому має бути надана судом критична оцінка.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та прохала суд не позбавляти її батьківських прав стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_4 .. Суду пояснила, що до 9-ти років вона виховувала сина, а потім, коли син вирішив проживати з батьком, вона погодилась з його вибором, надала йому таке право, хоча для неї це було неприємно та образливо. Після того, як вона повернулась із-за кордону, де перебувала на заробітках (після 2020 року), вона купувала сину планшет та мобільний телефон. На даний час вона допомагає сину тим, чим може, оскільки живе за рахунок підсобного господарства. За місцем її проживання роботи не має, а їздити кожний день в м.Долинська у неї не має можливості. Син неодноразово приїжджав до неї в с.Марфівку, де вона проживає, зокрема, останній раз влітку 2025 року на тиждень і кожного разу вона давала йому грошові кошти по 500,00 грн.. Крім того, вона постійно спілкується із сином по телефону, запитує про його справи. Вона пропонувала сину проживати разом із нею, однак він не хоче, говорить, що тут (в с-щі Устинівка) школа, доступ до інтернету. Приблизно рік тому вона почала приїжджати до с-ща Устинівка на вихідні дні кожні два тижні допомагати своєму батьку, який є особою з інвалідністю, і син кожного разу приїжджав до них. Зазначила, що постанови про відкриття виконавчого провадження з приводу стягнення з неї аліментів вона не отримувала і дізналась про наявну заборгованість тоді, коли оформлювала паспорт для виїзду за кордон. Два рази вона сплатила аліменти із коштів, які заробила за кордоном. Вона також обізнана із захопленнями свого сина - баскетболом та знає його друзів, про яких він розказує (зокрема, ОСОБА_5 ). Дійсно, вона не має фінансової можливості в достатній кількості допомагати сину грошима, однак вона спілкується з ним, приділяє сину увагу та турботу.

В судовому засіданні по розгляду справи представник органу опіки та піклування Устинівської селищної ради зазначив про те, що скрутне матеріальне становище відповідача не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав стосовно її сина, оскільки дитина має бажання спілкуватися з матірю, їздить до неї, а тому, керуючись інтересами дитини, орган опіки та піклування не підтримує позов. Також зазначив, що з огляду на недостатність відомостей про спосіб життя та поведінку відповідача, а також недостатність доказів на підтвердження підстав позбавлення матері батьківських прав, органом опіки та піклування був прийнятий висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина ОСОБА_1 ..

На виконання вимог п.п.2, 3 ч.3 ст.265 ЦПК України суд зазначає заяви та клопотання, що подавались під час судового розгляду справи, а також процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 30 липня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.30-31).

Ухвалою суду від 02 вересня 2025 року задоволено заяву представника позивача - адвоката Чуприни С.П. про участь в судовому засіданні 02 вересня 2025 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а.61).

Ухвалою суду від 02 вересня 2025 року про закриття підготовчого провадження цивільну справу було призначено до судового розгляду по суті (а.с.72-73).

Ухвалою суду від 09 жовтня 2025 року, постановленою в порядку ч.5 ст.259 ЦПК України (без оформлення окремого документа із зазначенням у протоколі судового засідання), судовий розгляд справи відкладено на інші дату та час з метою забезпечення належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про розгляд цивільної справи з огляду на встановлену в судовому засіданні обставину її проживання за іншою адресою (а.с.119).

Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, представника органу опіки та піклування Устинівської селищної ради, показання свідків та неповнолітнього ОСОБА_1 , дослідивши зміст письмових доказів по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач та відповідач є батьками неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження, де в рядках батьки зазначені: батько - « ОСОБА_1 », мати - « ОСОБА_2 » (а.с.8).

Рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 06 травня 2019 року у справі №403/136/19 шлюб, зареєстрований між сторонами по справі 13 лютого 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Устинівського районного управління юстиції у Кіровоградській області за актовим записом №5, був розірваний. Відповідачу залишено прізвище « ОСОБА_6 » (а.с.6, 10).

Рішенням Устинівського районного суду Кіровоградської області від 22 липня 2019 року у справі №403/285/19 з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 червня 2019 року і до повноліття дитини (а.с.11).

Згідно з довідкою від 28 травня 2024 року за вих.№01-27/183, виданою службою у справах дітей Устинівської селищної ради, на утриманні та вихованні ОСОБА_1 перебуває малолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Згідно з довідкою Устинівського ліцею Устинівської селищної ради від 17 травня 2024 року за вих.№102, учень 8-Б класу ОСОБА_8 навчається в Устинівському ліцеї з 2016 року, має хороший фізичний та розумовий розвиток. Учень регулярно відвідує заняття в школі. Батько хлопчика спілкується з педагогами, які навчають сина, цікавиться шкільним життям дитини. Мама контакту із школою, де навчається дитина, не підтримує, із вчителем не спілкується (а.с.13).

Згідно з довідкою Устинівського ліцею Устинівської селищної ради від 25 квітня 2025 року за вих.№117, учень 9-Б класу ОСОБА_8 навчається в Устинівському ліцеї з 2016 року, має хороший фізичний та розумовий розвиток. Учень регулярно відвідує заняття в школі. Батько хлопчика спілкується з педагогами, які навчають сина, цікавиться шкільним життям дитини. Мама контакту із школою, де навчається дитина, не підтримує, із вчителем не спілкується в період з 5 класу по 9 клас (а.с.14).

Згідно з актом №56 обстеження умов проживання, складеного 25 квітня 2025 року за участі: головного спеціаліста служби у справах дітей ОСОБА_9 та фахівця із соціальної роботи ЦНСП Нижник Д.Г., в житлі, розташованому по АДРЕСА_1 , де проживають ОСОБА_1 (батько) та ОСОБА_1 (син), виявлені наступні умови проживання: в будинку є все необхідне: меблі, килимове покриття, побутова техніка; забезпечені продуктами харчування; температурний режим в межах норми; умови для виховання та розвитку дитини: діти мають окремі спальні місця, сезонний одяг та взуття, засоби особистої гігієни (а.с.15).

Згідно з актом обстеження умов проживання від 01 серпня 2025 року в житлі, розташованому в с-щі Устинівка Кропивницького району Кіровоградської області, де проживають ОСОБА_1 (батько), ОСОБА_1 (син), ОСОБА_10 (співмешканка) та ОСОБА_11 (син співмешканки) виявлені наступні умови проживання: санітарно-гігієнічні умови проживання відповідають нормам; в будинку чисто, є необхідні меблі, побутова техніка, килимове покриття; продуктами харчування забезпечені; засоби особистої гігієни наявні в достатній кількості; умови для виховання та розвитку дитини: окремі кімнати; окреме спальне місце; забезпечені одягом та взуттям, засобами особистої гігієни; є місця для навчання та проведення дозвілля. Стосунки в сімї доброзичливі. Зі слів сина він бачиться періодично з мамою, яка проживає окремо в с.Марфовка Долинської територіальної громади. Дитина проживає з батьком та має комфортні умови для проживання (а.с.46).

Згідно з довідкою від 12 травня 2025 року за №21283, виданою Долинським відділом ДВС у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного МУЮ (м.Одеса), на виконанні у відділ перебуває виконавче провадження №60151514 щодо примусового виконання виконавчого листа №2/403/172/19 від 22 серпня 2019 року, виданого Устинівським районним судом Кіровоградської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За період з 01 червня 2020 року по 01 травня 2025 року ОСОБА_1 аліментів не отримував (а.с.16).

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 від 12 травня 2025 року за вих.№21287, наданого Долинським відділом ДВС у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного МУЮ (м.Одеса), який охоплює період часу з 31 квітня 2024 року по квітень 2025 року, станом на 01 травня 2025 року заборгованість становить 176713,48 грн.. Штраф на користь стягувача становить 88356,74 грн. (а.с.17).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працює трактористом- машиністом в ТОВ «Агрокомплекс» з 17.03.2021 року. Розмір отриманої ним заробітної плати за період з жовтень 2024 року по березень 2025 року становить 70619,87 грн. (а.с.18).

Згідно з висновком органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Устинівської селищної ради від 08 серпня 2025 року №279, визнано недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , враховуючи відсутність вагомих на це підстав (а.с.55-56).

Судом також встановлено, що станом на 03 листопада 2025 року відповідач по справі ОСОБА_2 на «Д» обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває (а.с.140, 141).

Згідно з довідкою №487/13-19 від 05 листопада 2025 року, виданою Богданівським старостинським округом Кропивницького району Кіровоградської області, гр-нка ОСОБА_2 дійсно проживає (без реєстрації) за адресою: АДРЕСА_2 з 2020 року по теперішній час (а.с.139).

Як вбачається з характеристики гр-нки ОСОБА_2 , наданої Богданівським старостинським округом Кропивницького району Кіровоградської області за №486/13-19 від 05 листопада 2025 року, остання за період проживання на території старостинського округу зарекомендувала себе посередньо. Громадський порядок не порушує. Скарг від сусідів та односельчан не надходило (а.с.138).

Судом також встановлено, що 18 березня 2020 року відповідачем по справі ОСОБА_2 було сплачено 15919,10 грн. аліментів (а.с.169).

Під час безпосереднього дослідження доказів у справі судом, в порядку ст.ст.91, 229, 230 ЦПК України, в судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які дали суду показання про відомі їм обставини справи.

Так, свідок ОСОБА_12 суду показала, що позивач по справі ОСОБА_1 є сином її двоюрідної сестри. Вона проживає з ним по сусідству по АДРЕСА_1 . Всі обовязки по вихованню сина ОСОБА_7 позивач ОСОБА_8 виконує сам. Те, що хлопчик є доброю та вихованою дитиною - це заслуга батька. За останні сім років вона не бачила матір ОСОБА_7 . Останній раз бачила її тоді, коли дитині було шість років. Також не бачила, щоб мати відводила сина до школи та спілкувалась з ним. Про те, чи передавала мати кошти на утримання сина вона не знає. Зазначила, що спілкується з дитиною майже кожен день. Під час спілкування з ОСОБА_7 він говорив їй, що в нього все добре, однак коли розмова стосується матері він реагує пригнічено, тому вона намагається не запитувати його про це, щоб не травмувати.

Свідок ОСОБА_13 суду показала, що є сусідкою ОСОБА_1 , проживаючи по АДРЕСА_1 . Позивача знає особисто близько двадцяти років. Відповідач не проживає із сином. За останні сім років вона не бачила її жодного разу. ОСОБА_14 питаннями, повязаними із ОСОБА_7 , займається позивач, який забезпечує його їжею та одягом. ОСОБА_7 не хворіє часто. При спілкуванні з ОСОБА_7 вона намагається не запитувати про матір, щоб його не травмувати. ОСОБА_7 є відкритим, нормальним хлопцем, який підтримує спілкування з її старшою дочкою.

Під час безпосереднього дослідження доказів у справі судом, на виконання вимог ст.12 Конвенції про права дитини, в порядку ч.1 ст.171 Сімейного кодексу України (далі - СК України), ч.1 ст.232 ЦПК України був заслуханий син відповідача по справі - неповнолітній ОСОБА_1 , який надав суду показання з приводу позбавлення його матері батьківських прав.

Так, неповнолітній ОСОБА_1 суду показав, що з мамою він не проживає близько 6-7 років. Під час його навчання в 4-му класі мама його забрала і вони жили в м.Знамянка в тітки, а потім переїхали жити до незнайомого йому чоловіка. В нього були непорозуміння в школі, однак коли він говорив про це мамі, вона лише говорила, що все налагодиться. На його прохання батько забрав його жити до себе. На даний час він спілкується з мамою по мобільному телефону та під час її приїздів в с-ще ОСОБА_15 до дідуся (батька мами), якому вона допомагає по господарству. Коли мама буває у дідуся, то дзвонить до нього і він приїжджає до неї, щоб побачитись. У мами ніжний голос. Підтвердив, що приїжджав до мами в гості в с.Марфівку, де вона проживає з іншим чоловіком. Також зазначив, що запитував у мами чому вони рідко бачаться, на що вона відповідала, що в неї справи і вона зайнята. Під час їх зустрічей мама його обіймає, але грошей не дає, говорить, що в неї їх не має. На його думку, мама, напевно, думає, що батько забезпечить його сам. Вважає спілкування з мамою недостатнім, а також те, що зараз, напевно мама будує власне життя. Підтвердив, що мама ніколи не застосовувала до нього фізичного чи психологічного насильства, але в нього залишилась дитяча образа на маму через те, що вона не зрозуміла його в період навчання в 4-му класі. Допускає налагодження між ним та мамою відносин, якщо вона змінить свою поведінку.

Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним учасникам справи щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також доказам, якими вони підтверджуються, з урахуванням засад змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку.

За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України (далі - СК України) право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сімї якої проживає дитина, заклад охорони здоровя, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Судом по справі встановлено, що позивач по справі, як батько (один із батьків), має право на звернення до суду з даним позовом.

У відповідності до ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обовязків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звернення позивача до суду з позовом про позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав здійснено у спосіб, передбачений законом.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, у принципі 6 визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові та моральної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За змістом ч.1 ст.9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину.

За змістом ст.150 СК України батьки зобовязані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей; піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень ст.164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обовязків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обовязками. Ухилення батьків від виконання своїх обовязків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обовязками. Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька або матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоровя та психічного розвитку.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах від 24 жовтня 2024 року в справі № 199/3287/23, від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22 та від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З урахуванням викладеного, суд приймає до уваги, що Європейський суд з прав людини у п.п.47-49 рішення від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» (заява №39948/06) зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручання у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на повагу до приватного і сімейного життя). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей п.2 ст.8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як того вимагає ст.8. Також Суд зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних звязків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.

Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у п.54 рішення від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України» (заява №31111/04) зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року в справі №404/9387/21, від 19 лютого 2024 року в справі №159/2012/23, від 22 листопада 2023 року в справі №320/4384/18.

При цьому необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батьків до належного виконання своїх батьківських обовязків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі №464/2040/23).

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються ст.ст.151, 153, 157,158, 159 СК України, якими передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Визначаючись з правовідносинами, які виникли між сторонами та їх змістом на підставі наданих учасниками цивільного процесу доказів, суд відповідно до ст.89 ЦПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами доказування, як письмові докази.

Письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору (ч.1 ст.95 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.5 та 6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 23 жовтня 2024 року в справі №464/2040/23, від 28 лютого 2024 року в справі №303/4697/22, від 12 лютого 2024 року в справі №202/1931/22).

З урахуванням викладеного, беручи до уваги вимоги закону, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позивач по справі ОСОБА_1 не надав суду належних та переконливих доказів того, що відповідач ОСОБА_2 свідомо нехтує своїми батьківськими обовязками та не довів її винну поведінку щодо умисного ухилення від участі в забезпеченні фізичного та духовного розвитку неповнолітнього сина ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі №133/747/23, самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст.5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

З урахуванням викладеного, сама по собі обставина відсутності достатньої участі відповідача, як матері, саме у матеріальному забезпеченні неповнолітнього сина, про що свідчить наявна в неї заборгованість зі сплати аліментів, не може бути єдиною та виключною підставою для позбавлення її батьківських прав, враховуючи наявність у неповнолітнього ОСОБА_1 емоційної прихильності до матері та існування між відповідачем та її сином систематичного особистого спілкування, а також психологічної потреби дитини не лише в продовженні такого спілкування, але й в отриманні його в більшій мірі, що було безпосередньо підтверджено неповнолітнім сином сторін в судовому засіданні під час розгляду справи по суті.

Фактично бажання неповнолітнього ОСОБА_1 побачити відповідача, як матір, та вчинення ним дій, спрямованих на підтримання з нею сімейних відносин (відвідування матері за місцем її проживання, приїзд на запрошення матері до місця проживання його дідуся в час, коли там перебуває відповідач) свідчать про усвідомленість вибору дитини, його небайдужість до матері та важливість в його житті відповідача, з якою він намагається спільно провести час.

З огляду на викладене, викладені в позовній заяві твердження представника позивача про те, що наявність у відповідача батьківських прав є перешкодою для дитини та відповідача, суд відхиляє як неспроможні та такі, що не грунтуються на дійсних відносинах між неповнолітнім ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 , як його матірю.

Одночасно з цим суд зауважує, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане саме інтересами дитини, які мають переважний характер над інтересами позивача.

Разом з тим, під час судового розгляду справи позивачем ОСОБА_1 при наданні суду пояснень з приводу причини його звернення до суду з позовом про позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_1 саме в даний час (2025 рік), враховуючи виникнення обставин, якими він обгрунтовує позов значно раніше в часі, та їх тривалість (зокрема, з 2019 року), було зазначено про те, що раніше йому була надана відстрочка від проходження військової служби з огляду на утримання та виховання ним сина, однак на даний час документи повернули і відстрочки немає.

Зазначене, на думку суду, свідчить про те, що звернення позивача ОСОБА_1 до суду з даним позовом було обумовлене саме його інтересами, а не інтересам неповнолітнього сина.

Європейський суд з прав людини у п.п.57, 58 рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09, п.100) від 16 жовтня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних звязків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно памятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її звязків із сімєю, крім випадків, коли сімя виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

З огляду на викладене судом встановлені обставини, які свідчать про прояв інтересу відповідача до життя неповнолітнього сина ОСОБА_1 та її небайдужість по відношенню до нього, зокрема, підтримання періодичного спілкування з сином, зявлення відповідача до суду для особистої участі в судовому засіданні, її заперечення проти позбавлення батьківських прав та збирання і подання до суду з цією метою письмових доказів.

Неповнолітній ОСОБА_1 підтвердив в судовому засіданні по розгляду справи по суті обставину його спілкування з відповідачем, як матірю, та недостатність для нього такого спілкування. При цьому він допускає зміну ситуації у разі, якщо мати змінить свою поведінку.

Вказане вище підтверджує, що неповнолітній ОСОБА_1 не має негативного ставлення до матері, в психологічній картині сприйняття ним навколишнього світу відповідач є рідною людиною і цей звязок в його уявленні, як дитини, не втрачений.

Судом також враховується, що наведене неповнолітнім ОСОБА_1 в судовому засіданні твердження про те, що мати на даний час будує своє життя та завжди зайнята, не можна розцінювати як беззаперечний доказ свідомого ухилення відповідача від виконання нею своїх батьківських обовязків, що має негативний вплив на дитину, оскільки подібне відношення неповнолітнього ОСОБА_1 до своєї матері в значній мірі залежить від того, як він сприймає ситуацію в сімї в цей момент та не обовязково вказує на його байдужість до відповідача, оскільки може відображати його нинішній емоційний стан та привязаність до осіб, з якими він спільно проживає та проводить більшу частину часу.

Надані представником позивача письмові докази з приводу відсутності участі відповідача у навчальному процесі свого сина оцінюються судом, як недостатні на підтвердження невиконання ОСОБА_2 своїх батьківських обовязків, оскільки зазначений доказ не містить інформації про те, які заходи були вжиті педагогічними працівниками (зокрема, класним керівником) з метою посилення участі відповідача, як матері, у навчальному процесі дитини, та чи зясовувалось взагалі питання про причини, які обумовили подібну ситуацію.

Наявні в матеріалах цивільної справи акти обстеження умов проживання підтверджують обставину спільного проживання неповнолітнього ОСОБА_1 разом з позивачем, як батьком, та створення останнім комфортних умов для розвитку та навчання свого сина.

Разом з тим, зазначені акти не можуть бути доказами наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обовязками, чи наявності з боку матері загрози для свого сина, його здоровя та психічного розвитку, яку не можна було б усунути без застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Одночасно з цим обставина надання відповідачем згоди на проживання малолітнього, а в подальшому і неповнолітнього сина разом з батьком сама по собі не може свідчити про відмову відповідача від виконання батьківських обовязків стосовно нього, оскільки за загальними нормами ч.ч.3, 4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, та фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Надані свідками в судовому засіданні показання також не можуть бути достатніми доказами на підтвердження умисного ухилення відповідача ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обовязків стосовно сина, оскільки такі показання стосуються підтвердження обставини проживання неповнолітнього ОСОБА_1 зі своїм батьком - позивачем по справі ОСОБА_1 та тієї обставини, що свідки протягом тривалого часу (семи років) особисто не бачили відповідача по справі.

Тобто вказані показання не містять твердження свідків, як очевидців, про всі обставини, які входять до предмета доказування у справі, враховуючи не повідомлення свідками факту підтримання спілкування неповнолітнього ОСОБА_1 з матірю протягом всього часу його проживання з батьком, що ставить під сумнів обізнаність свідків про дійсні взаємовідносини між відповідачем та її сином.

При цьому надані свідком ОСОБА_12 показання в частині того, що на розмови, які стосуються його матері, неповнолітній ОСОБА_1 реагує пригнічено, суд сприймає критично, оскільки вказаний свідок за характером своєї роботи (продавець в магазині) не має спеціальних знань в галузі психології та медицини для висновку про психоемоційний стан дитини та вплив на нього матері.

Натомість відповідні висновки психолога за результатами бесіди з неповнолітнім ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні.

Крім того, в матеріалах цивільної справи відсутні докази того, що відповідач ОСОБА_2 притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності у звязку із неналежним її поводженням стосовно свого сина ОСОБА_1 , а також того, що сімя ОСОБА_2 за час її спільного проживання із сином перебувала під соціальним супроводом чи дитина перебувала на обліку як така, що опинилась в складних життєвих обставинах.

За встановлених обставин суд не вбачає наявності в поведінці відповідача ОСОБА_2 сукупності факторів, які б свідчили про її умисне ухилення від виконання батьківських обовязків по вихованню свого сина, свідоме нехтування ними та її неспроможність виконувати свої природні батьківські обовязки.

Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду про застосування норм ст.ст.164, 166 СК України, викладеному в постанові від 30 січня 2019 року у справі №361/4928/17.

Судом також враховується, що позивачем по справі не було доведено того, яким саме чином позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, відповідатиме інтересам її сина, з урахуванням не надання суду доказів винної поведінки відповідача, внаслідок якої правам та інтересам неповнолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була заподіяна шкода, та усунення якої можливе виключно шляхом застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, або отримання її сином пільг чи інших державних гарантій внаслідок вжиття судом даного заходу, що, як наслідок, свідчить також і про недоведеність позивачем достатньо переконливими і зваженими аргументами того, що позбавлення відповідача батьківських прав виправдане саме інтересами її неповнолітнього сина та його захистом.

З огляду на викладене, суд, керуючись положеннями ст.19 СК України, погоджується із висновком органу опіки та піклування Устинівської селищної ради, затвердженим рішенням виконавчого комітету Устинівської селищної ради від 08 серпня 2025 року за №279, про недоцільність позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до її неповнолітньої сина ОСОБА_1 , враховуючи відсутність вагомих для цього підстав, та відповідність даного висновку інтересам дитини.

Отже, проаналізувавши дійсні обставини справи, враховуючи, що під час судового розгляду позивачем та його представником не було надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обовязків та її винну поведінку, а також приймаючи до уваги не вжиття уповноваженими державними органами позитивних дій, спрямованих на збереження сімейних звязків між відповідачем та її сином за відсутності достатніх та переконливих доказів недоцільності чи неможливості їх застосування, виходячи саме з інтересів дитини, суд приходить до висновку про відсутність достатніх правових підстав для застосування до відповідача ОСОБА_2 , як матері неповнолітнього ОСОБА_1 , передбаченого ст.164 СК України, крайнього заходу впливу у виді позбавлення її батьківських прав стосовно нього, що, виходячи із встановлених судом правовідносин сторін, не суперечить ст.9 Конвенції про права дитини та ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, у звязку з чим позов не підлягає до задоволення.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зокрема пояснень неповнолітнього ОСОБА_1 та письмових доказів, участь відповідача ОСОБА_2 , як матері, у вихованні її неповнолітнього сина дійсно була недостатньою, а тому з урахуванням пасивного характеру поведінки відповідача щодо визначення порядку та способів її участі у вихованні сина, виходячи саме з інтересів дитини, суд, відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав, приходить до висновку про можливість попередити відповідача ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання свого неповнолітнього сина ОСОБА_1 в частині забезпечення належних умов для його нормальної життєдіяльності, здобуття ним освіти, розвитку його здібностей, поклавши на орган опіки та піклування - виконавчий комітет Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області контроль за виконанням відповідачем батьківських обовязків.

Такий висновок суду відповідає правовим позиціям, викладеним Верховним Судом в постановах №686/5138/17 від 05 грудня 2018 року та №676/6797/17 від 21 лютого 2019 року.

Одночасно з цим суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що залишення нею поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обовязків стосовно сина ОСОБА_1 в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення її батьківських прав стосовно нього.

Такий висновок суду відповідає правовим висновкам, викладеним в постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22 та від 09 червня 2023 року в справі № 591/6037/21.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до наступного висновку.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною вимогою немайнового характеру (про позбавлення батьківських прав), за яку ним було сплачено судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп..

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача (п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України).

На підставі викладеного, з урахуванням того, що встановленими судовими витратами при розгляді даної справи згідно поданої позовної заяви є сплачений позивачем судовий збір і в задоволенні позову відмовлено повністю, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування на користь позивача вказаної суми судового збору в порядку розподілу судових витрат між сторонами.

З огляду на відмову в позові та відсутність доказів на підтвердження обсягу наданих представником позивача - адвокатом Чуприною С.П. послуг і виконаних ним робіт, необхідних для надання правничої допомоги позивачу, а також їх вартості, питання розподілу між сторонами витрат позивача на правничу допомогу судом не вирішується згідно положень ч.2 ст.137 та п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України.

Інші судові витрати, повязані з розглядом даної справи, передбачені ч.3 ст.133 ЦПК України, відсутні.

Керуючись ст.ст.2, 3, 5, 12, 13, 76, 77, 81, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, про позбавлення батьківських прав - відмовити повністю.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Покласти на орган опіки та піклування - виконавчий комітет Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обовязків стосовно її сина ОСОБА_1 ..

Судові витрати, понесені позивачем ОСОБА_1 , відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

Повне імя та найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Устинівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області, адреса місцезнаходження: вул.Ювілейна, буд.№4 с-ще Устинівка Кропивницького району Кіровоградської області, поштовий індекс 28600, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 04364549.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Кропивницького апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складення) апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 18 грудня 2025 року.

Суддя С.Ю.Атаманова