КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Шевченком Олегом Анатолійовичем, на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Динамік-Київ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Динамік-Київ» про стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи в сумі 118 584 грн. 18 коп.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що постановою Київського апеляційного суду від 23.09.2024 змінено рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.01.2024 у справі № 754/12188/23, зменшено розмір заборгованості по заробітній платі, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 21841,39 грн., а також зменшено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню - до 12999,87 грн. Середній заробіток стягнуто по 04.09.2023 включно.

Однак, відповідач не здійснив належних позивачу виплат, після ухвалення судового рішення, а тому позивач уважав, що з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 118 584, 18 грн. за період з 05.09.2023 по 10.03.2025.

Рішенням Деснянського районного міста Києва від 01.08.2025 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач, звернувся із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позовні вимоги є обґрунтованими та повинні бути задоволенні повністю

Посилається на те, що у відповідача перед позивачем наявна заборгованість з виплати заробітної плати, яку станом на дату звернення з позовом у даній справі погашено не було, а тому позивачем було обґрунтовано заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 11.09.2025 відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції було встановлено, що на підставі наказу ТОВ «Динамік-Київ» № 4 від 01.03.2021 позивача, ОСОБА_1 , призначено на посаду водія - експедитора з 01.03.2021 із заробітною платою, згідно з штатним розписом.

Відповідно до витягу з наказу Командувача Сил територіальної оборони Збройних Сил України (з основної діяльності) № 53 від 20.03.2022 на підставі подання командира військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.03.2022 та протоколу зборів ініціативної групи, позивача призначено командиром добровольчого формування № НОМЕР_2 Студениківської сільської територіальної громади.

Наказ ТОВ «Динамік-Київ» № 1 від 31.05.2022 передбачав нарахування середнього заробітку водію-експедитору ОСОБА_1 за період 15.05.2022 - 31.05.2022, що припадає на час окупації Київщини. Виплата цих коштів була обумовлена наявністю обігових грошових коштів, а підставою для такого нарахування стало усне звернення позивача про його перебування у складі ДФТГ, без надання відповідних підтверджуючих документів.

На підставі наказу № 2 від 15.06.2022 ТОВ «Динамік-Київ» здійснено нарахування та виплата водію-експедитору ОСОБА_1 заробітної плати за період з 01.03.2022 по 31.03.2022.

Відповідно до наказу № 3 від 09.06.2023 ТОВ «Динамік-Київ» звільнило позивача з посади водія транспортних засобів з 09.06.2023 згідно з пунктом статті 36 КЗ ПП України (за угодою сторін). У цей же день була виплачена компенсація за невикористану відпустку у сумі 4255,61 грн.

04.09.2023 позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Динамік-Київ», в якому позивач просив стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату в сумі 98166,85 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку - 16180,50 грн., а також зобов`язати відповідача сплатити податки по ЄСВ та стягнути моральну шкоду у сумі 30000,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.01.2024 у справі 754/12188/23 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Динамік-Київ» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 87 439,98 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16 180,50 грн. Стягнуто з ТОВ «Динамік-Київ» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Також суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні встановив, що 23.09.2024 Київський апеляційний суд ухвалив постанову, якою змінив вказане рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.01.2024, зменшивши суму заборгованості із зарплати до 21 841,39 грн. та суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні до 12 999,87 грн.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що позивач має право на додаткове відшкодування за залишок періоду, що не перевищує шести місяців, з урахуванням вже присудженої компенсації за 41 день та беручи до уваги встановлене законом обмеження щодо періоду нарахування (лише шість місяців) в розмірі 45023,94 грн., проте дійшов висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки позивачем було пропущено встановлений тримісячний строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права, з посиланням на те, що пропуск строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови у позові, навіть якщо позовні вимоги є обґрунтованими по суті. При цьому судом зазначено, що поважних причин пропуску строку судом не встановлено.

Разом з цим, з урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 87 828,39 грн., оскільки такий середній заробіток був нарахований за період понад шість місяців прострочення, тобто за період з 11.12.2023.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З матеріалів справи вбачається, що наказом № 3 від 09.06.2023 ТОВ «Динамік-Київ» звільнило ОСОБА_1 з посади водія транспортних засобів з 09.06.2023 згідно з пунктом статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), а в день звільнення позивачу було виплачено компенсацію за невикористану відпустку у сумі 4255,61 грн.

Вбачаючи спір у розмірах сум, які підлягали до виплати, ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.01.2024 у цивільній справі № 754/12188/23 позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Динамік-Київ» було задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Динамік-Київ» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 87 439,98 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 16 180,50 грн. Стягнуто з ТОВ «Динамік-Київ» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 23.09.2024 апеляційну скаргу ТОВ «Динамік-Київ» було задоволено частково. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.01.2024 у цивільній справі № 754/12188/23 було змінено. Зменшено розмір заборгованості по заробітній платі, що підлягає стягненню з ТОВ «Динамік-Київ» на користь ОСОБА_1 до 21 841 грн. 39 коп. Зменшено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з ТОВ «Динамік-Київ» на користь ОСОБА_1 до 12 999 грн. 87 коп.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, апеляційний суд виходив з того, що в матеріалах справи були відсутні докази про отримання позивачем всіх сум, що належали йому в день звільнення, а тому дійшов висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 12 999 грн 87 коп. за 41 день затримки розрахунку.

У даній справі, яка переглядається, ОСОБА_1 звернувся із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 118 584 грн. 18 коп. за період з 05.09.2023 по 10.03.2025.

Зазначений період обрахований позивачем від наступного дня, коли ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовною заявою у цивільній справі № 754/12188/23, оскільки за період від дня звільнення до моменту звернення до суду із позовною заявою середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні було стягнуто постановою Київського апеляційного суду від 23.09.2024, до дня звернення з позовною заявою у даній справі.

Суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_1 мав право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за залишок періоду, що не перевищує шести місяців, з урахуванням вже присудженої компенсації за 41 день (постановою Київського апеляційного суду від 23.09.2024) та беручи до уваги встановлене законом обмеження щодо періоду нарахування (лише шість місяців, в силу положень ст. 117 КЗпП України).

Дійшовши висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині (за залишок періоду, що не перевищує шести місяців), перевіривши дотримання строку на звернення до суду, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 було пропущено строк для звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України.

Апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції обґрунтованими та вірними, виходячи з наступного.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19), від 03.10.2022 у справі № 204/1724/20 (провадження № 61-18714св20), від 22.01.2025 у справі № 757/5467/21 (провадження № 61-15004св24).

Відповідно до частини першої, другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Убачається, що ОСОБА_1 було звільнено 09.06.2023, а його спір щодо належних сум до виплати при звільненні було вирішено постановою Київського апеляційного суду від 23.09.2024. Тобто, з дня ухвалення апеляційним судом постанови - 23.09.2024, ОСОБА_1 стало відомо про остаточні розміри сум, які роботодавець повинен був виплатити при його звільненні.

Як вже зазначалося, статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

З наведеного слідує, що законодавцем зазначеною нормою обмежено строк, за який працівник має право вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який складає шість місяців, а його право на звернення до суду з такими вимогами обмежено тримісячним строком (ст. 233 КЗпП України).

З позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даній справі ОСОБА_1 звернувся 10.03.2025, тобто через п`ять місяців з дня, коли ОСОБА_1 стало відомо про остаточні розміри сум, які роботодавець повинен був виплатити при його звільненні, що вказує на пропуск останнім строк на звернення до суду із такими вимогами.

Так, якщо строк звернення до суду, установлений ст. 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

Строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Тобто він втілює «право на суд», яке, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розпочати провадження в суді за цивільним позовом та отримати його вирішення (наприклад, п. 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», п. 50 рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», п. 52 рішення у справі «Меньшакова проти України»).

Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», тлумачення статті 233 КЗпП України, суд робить висновок, що початок перебігу строку звернення особи для захисту порушених законних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про обставини порушення її прав, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу суд може поновити ці строки.

Так, у статті 234 КЗпП України не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд (постанови Верховного Суду від 09.05.2023 у справі № 398/1985/22, від 29.06.2021 у справі № 588/1672/18, від 02.12.2020 у справі № 751/1198/18 тощо).

У справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Таким чином, встановивши, що право на захист порушених прав у ОСОБА_1 виникло з моменту ухвалення судом апеляційної інстанції рішення про остаточні розміри сум, які підлягали виплаті позивачу при звільненні, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за відповідний період та їх стягнення на користь позивача, однак до суду із цим позовом ОСОБА_1 звернувся у березні 2025 року, тобто більше ніж через п`ять місяців після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення до суду із цим позовом, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів враховує, що клопотання про поновлення пропуску строку звернення до суду із даною позовною ОСОБА_1 до суду не подавав, причин поважності пропуску цього строку у позовній заяві не зазначав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні через пропуск останнім строку для звернення до суду з такими вимогами.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, та правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Шевченком Олегом Анатолійовичем - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 01 серпня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Динамік-Київ» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова