ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Київ

Справа № 201/5080/24

Провадження № 61-3941св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ситнік О. М.

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2024 року в складі суддіНаумової О. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2025 року в складі колегії суддів Городничої В. С., Красвітної Т. П., Макарова М. О.

у справі за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , третя особа - Дніпровська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом від імені та в інтересах свого сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому зазначив, що 19 квітня 2019 року мати позивача - ОСОБА_4 придбала кв. АДРЕСА_1 .

26 квітня 2019 року ОСОБА_4 на підставі договору дарування подарувала квартиру ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_2 народився син ОСОБА_1 .

23 жовтня 2019 року за заявою дружини ОСОБА_2 (матері дитини) та за його згодою дитина зареєстрована в цій квартирі.

У подальшому позивач дізнався про позов ОСОБА_3 про витребування цієї квартири, який за наслідком розгляду справи задоволено.

ОСОБА_3 звернувся з позовом до малолітнього ОСОБА_1 про позбавлення права користування квартирою, справа № 201/789/24 перебуває на розгляді у Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська.

Позивач вважає, що ОСОБА_3 вже втратив право користування зазначеною квартирою, адже він був зареєстрований в ній з 1979 року, але у 2006 році переїхав проживати в квартиру дружини. 06 грудня 2023 року ОСОБА_3 поновив реєстрацію свого місця проживання в спірній квартирі, але з того моменту жодного дня в квартирі не проживав.

На підставі викладеного позивач просив визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, - кв. АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

06 листопада 2024 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в задоволенні позову відмовлено.

05 березня 2025 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2024 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовано тим, що ОСОБА_2 не є особою, яка може вимагати захисту цивільного права та інтересу позивача - малолітнього сина ОСОБА_1 , оскільки не є власником чи користувачем спірної квартири. Помилковим є твердження позивача про те, що малолітній ОСОБА_1 може в подальшому набути право власності на зазначене житлове приміщення для себе та членів своєї сім`ї як на об`єкт приватизації за вимогами Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки до правовідносин, які складися між ОСОБА_2 (обдарованим) і ОСОБА_4 (дарувальником), мали б застосовуватися норми Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, які регулюють порядок набуття квартири у власність, у разі, якщо б правочини купівлі-продажу і дарування відповідали закону. ОСОБА_2 і члени його сім`ї не зверталися до органу місцевого самоврядування із відповідними заявами про надання квартири у користування, не набували її на підставі ордеру або договору найму і тому не є суб`єктами права на приватизацію.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

24 березня 2025 року ОСОБА_2 від імені та в інтересах ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2025 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах:

- Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 711/4431/17, про те, що право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, а тому умови проживання та ведення з ним спільного господарства на дитину не поширюються;

- Верховного Суду від 16 грудня 2020 року в справі № 206/4028/18, про те, що позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування;

- Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 368/750/16-ц, про те, що право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), а тому позбавлення цього права, зокрема шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання;

- Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 280/1502/17-ц, про те, що, оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом;

- Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17, про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 Житлового кодексу (далі - ЖК) України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла;

- Верховного Суду від 14 серпня 2019 року в справі № 635/9536/14-ц, від 14 листопада 2018 року в справі № 643/11611/16-ц, про задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, з тих підстав, що відповідач протягом тривалого не скористався своїм правом на вселення у спірну квартиру, не звертався в цей період до відповідних органів із заявами про наявність перешкод у цьому, а також не надав належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин не вселення понад строки, встановлені статтею 72 ЖК України.

Зазначив, що під час розгляду цивільної справи № 201/789/24 за позовом ОСОБА_3 про позбавлення малолітнього ОСОБА_1 право на житло, а саме спірну квартиру, було надано висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення права користування спірною квартирою ОСОБА_1 , що підтверджує ту обставину, що малолітній ОСОБА_1 має право користування спірною квартирою та може захищати своє право в судовому порядку й, відповідно, суди зробили помилковий висновок щодо відсутності в нього права користування житловим приміщенням.

Суди не врахували, що ОСОБА_3 на момент відчуження квартири був знятий з реєстраційного обліку, тому втратив право користування квартирою в січні 2006 року відповідно до положень частини другої статті 107 ЖК України, адже вибув на інше місце проживання, що вважається розірванням договору найму житлового приміщення. ОСОБА_3 втратив право користування квартирою із 18 січня 2024 року, оскільки після витребування спірної квартири на підставі судових рішень шляхом передачі йому ключів від квартири останній мав безпосередній доступ до спірного житла, проте до 24 жовтня 2024 року за спірною адресою не з`явився, що свідчить про відсутність наймача у спірній квартирі більше шести місяців без поважної причини.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що всі перелічені позивачем у касаційній скарзі постанови стосуються особи, яка є членом сім`ї наймача житлового приміщення, а тому не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки в справі, що переглядається, малолітня дитина є членом сім`ї колишнього власника, який втратив право користування квартирою в результаті припинення його права власності на підставі судових рішень.

У доданій до відзиву заяві ОСОБА_3 просить вирішити питання про розподіл судових витрат у вигляді витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката Куценка О. М. під час розгляду цивільної справи в суді касаційної інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі ордеру від 01 лютого 1962 року № 159 ОСОБА_5 у складі сім`ї з чотирьох членів: чоловік - ОСОБА_6 , дочка - ОСОБА_7 , син - ОСОБА_3 надана в користування кв. АДРЕСА_2 .

На підставі ордеру від 06 вересня 1979 року № 1213 серія А ОСОБА_5 у складі сім`ї з трьох членів: чоловік - ОСОБА_6 , син - ОСОБА_3 у зв`язку з відселенням з будівельного майданчика за адресою: кв. АДРЕСА_2 надана у володіння та користування кв. АДРЕСА_1 .

На підставі ордеру від 06 вересня 1979 року № 1214 серія А ОСОБА_7 у складі сім`ї з чотирьох членів: чоловік - ОСОБА_8 , дочка - ОСОБА_9 , син - ОСОБА_10 у зв`язку з відселенням з будівельного майданчика за адресою: кв. АДРЕСА_2 надана у володіння та користування кв. АДРЕСА_3 .

Після вселення сім`ї ОСОБА_11 у складі трьох членів до кв. АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 зареєстровані за вказаною адресою з 29 жовтня 1979 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер, у зв`язку з чим 21 лютого 1995 року знятий з реєстрації із вказаної адреси.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла, у зв`язку з чим знята з реєстрації 14 лютого 2006 року.

Після смерті матері в 2006 році ОСОБА_3 разом зі своєю дружиною та сином переїхали із спірної квартири до кв. АДРЕСА_4 , де була зареєстрована його дружина ОСОБА_12 та син ОСОБА_6 .

06 лютого 2019 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 45387822 та здійснений запис про право власності № 30164675 від 05 лютого 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на кв. АДРЕСА_1 за ОСОБА_13 .

Підставою виникнення права власності на квартиру було зазначено договір купівлі-продажу від 12 листопада 1999 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С. О., зареєстрований в реєстрі за № 7774, який укладено, нібито, за участю продавців: ОСОБА_14 , яка проживає за адресою: кв. АДРЕСА_1 , і яка діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої дитини - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на підставі доручення, посвідченого 06 листопада 1999 року Тараненко Л. О., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, в реєстрі № 2630 від імені ОСОБА_16 , що проживає за адресою: кв. АДРЕСА_1 , та покупця ОСОБА_13

06 лютого 2019 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_17 зі згоди дружини ОСОБА_18 укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М., зареєстрований в реєстрі за № 162.

08 лютого 2019 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 45433150 та здійснено запис про право власності від 06 лютого 2019 року № 30206878 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на кв. АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за ОСОБА_17 .

16 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_19 укладений шлюб.

12 квітня 2019 року ОСОБА_17 звернувся з заявою до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання позивача ОСОБА_3 та 12 квітня 2019 року державним реєстратором Чуб І. В. прийнято рішення про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 за адресою: кв. АДРЕСА_1 .

19 квітня 2019 року між ОСОБА_17 і ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М. О., зареєстрований в реєстрі за № 199 і того ж дня цим же нотаріусом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності на квартиру за ОСОБА_4

26 квітня 2019 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 укладений договір дарування кв. АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М. О., зареєстрований в реєстрі за № 229 і того ж дня цим же нотаріусом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право власності на квартиру за ОСОБА_2

10 травня 2019 року о 16 год. ОСОБА_3 зателефонувала племінниця, яка повідомила, що вікна у кв. АДРЕСА_1 відчинені, після чого останній одразу прибув до квартири і виявив, що дверні замки змінені. ОСОБА_3 відчинив двері невідомий чоловік, який повідомив, що здійснює в квартирі ремонт на замовлення нового власника. Після чого було викликано поліцію та 13 травня 2019 року ОСОБА_3 звернувся з заявою до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області щодо притягнення до відповідальності невстановлених осіб, які шахрайським шляхом заволоділи майновими правами на нерухоме майно, яке належить останньому.

14 травня 2019 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області зареєстроване кримінальне провадження № 0001203 за ознаками складу злочину, передбаченого частиною третьою статті 190 Кримінального кодексу України, за заявою ОСОБА_3 від 13 травня 2019 року.

14 травня 2019 року ОСОБА_3 визнаний потерпілим у кримінальному провадженні, що підтверджується протоколом допиту потерпілого від 14 травня 2019 року.

24 травня 2019 року ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в справі № 201/5858/19 накладено арешт шляхом заборони відчуження та розпорядження квартирою за адресою: АДРЕСА_5 .

18 липня 2019 року державним реєстратором Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради прийнято рішення про реєстрацію місця проживання ОСОБА_20 за адресою: АДРЕСА_5 , яка є дружиною колишнього власника ОСОБА_2 з 16 лютого 2019 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_2 і ОСОБА_20 народився син ОСОБА_1 .

13 вересня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_20 , треті особи: приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу Чернишов С. О., ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , Дніпровська міська рада, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , Виконавчий комітет Соборної районної у м. Дніпрі ради, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (справа № 201/10592/19).

01 жовтня 2019 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження в справі № 201/10592/19.

23 жовтня 2019 року на підставі заяви матері - ОСОБА_20 і за згодою батька та власника спірної квартири (на той час) - ОСОБА_2 , державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради прийнято рішення про реєстрацію місця проживання малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: кв. АДРЕСА_1 .

25 січня 2022 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в справі № 201/10592/19 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 62-77).

16 серпня 2022 року постановою Дніпровського апеляційного суду в справі № 201/10592/19 апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін (т. 1, а. с. 83-93).

25 січня 2023 року постановою Верховного Суду в справі № 201/10592/19 касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 серпня 2022 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 1, а. с. 94-107).

22 березня 2023 року постановою Дніпровського апеляційного суду в справі № 201/10592/19 апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Витребувано кв. АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) від ОСОБА_2 , що належала на підставі договору дарування від 26 квітня 2019 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М. О., зареєстрованого в реєстрі за № 229 на користь ОСОБА_3 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06 лютого 2019 року № 45387822 державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О. М., на підставі якого здійснений номер запису про право власності від 05 лютого 2019 року № 30164675 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на кв. АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за ОСОБА_13 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 08 лютого 2019 року № 45433150 державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., на підставі якого здійснений номер запису про право власності від 06 лютого 2019 року № 30206878 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на кв. АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за ОСОБА_17 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 46568620 від 19 квітня 2019 року державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Уварова М. О., на підставі якого здійснений номер запису про право власності від 19 квітня 2019 року № 31271903 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на кв. АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за ОСОБА_4 .

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 квітня 2019 року № 46679880 державного реєстратора - приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Уварова М. О., на підставі якого здійснений номер запису про право власності від 26 квітня 2019 року № 31376187 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на кв. АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) за ОСОБА_2 .

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права користування та розпоряджання кв. АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) шляхом зобов`язання Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_20 за адресою: кв. АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) та відновити реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 за адресою: кв. АДРЕСА_1 .

13 вересня 2023 року постановою Верховного Суду в справі № 201/10592/19 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, в іншій частині постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року залишено без змін (т. 1, а. с. 115-148).

06 грудня 2023 року Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на виконання судових рішень в справі № 201/10592/19 у частині відновлення прав та інтересів ОСОБА_3 на спірну квартиру відновлено реєстрацію місця проживання позивача ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади від 06 грудня 2023 року (т. 1, а. с. 158).

14 грудня 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Вірко С.Г. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 щодо примусового виконання виконавчого листа № 201/10592/19, виданого 09 жовтня 2023 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська в частині витребування спірної квартири (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 30).

18 січня 2024 року від ОСОБА_2 під час примусового виконання рішення суду витребувано кв. АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 , про що приватним виконавцем складений акт (т. 1, а. с. 31).

19 січня 2024 року постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Вірко С. Г. виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 201/10592/19, виданого 09 жовтня 2023 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська в частині витребування спірної квартири закінчено у зв`язку з його фактичним виконанням у повному обсязі (т. 1, а. с. 32).

22 січня 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до малолітнього ОСОБА_1 в особі законних представників ОСОБА_2 та ОСОБА_20 (треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради) про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (справа № 201/789/24).

10 вересня 2024 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська провадження в справі № 201/789/24 зупинено до розгляду справи № 201/5080/24.

Станом на 18 серпня 2024 року право власності на спірну квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) не зареєстровано за жодною особою, обтяження відсутні, що підтверджене інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 391408845 від 18 серпня 2024 року (т. 1, а. с. 179-183).

01 лютого 2024 року ОСОБА_23 уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Лєон Дніпро ЛТД» договір № УТ 01/02/24-1 про надання послуг з централізованого спостереження за системою охоронної сигналізації та тривожної сигналізації «тривожної кнопки» щодо охорони кв. АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 176-178).

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03), та наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві» (рішення від 16 липня 2009 року у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02).

У цій справі позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, заявлено з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК України.

Стаття 71 ЖК України регулює питання збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім громадянином та передбачає загальне правило, згідно з яким при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Крім того, частиною третьою статті 71 ЖК України визначено випадки збереження житла за тимчасово відсутньою особою понад шість місяців, а частина п`ята цієї статті передбачає, що відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Отже, за нормами ЖК України особа втрачає право користування житловим приміщенням у разі відсутності в ньому без поважних причин понад шість місяців.

Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем прямо залежить від причин відсутності, то при вирішенні спору підлягають з`ясуванню обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: 1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та 2) відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному житлі понад встановлений законом строк (постанови Верховного Суду від 04 листопада 2025 року в справі № 755/16458/23, від 19 січня 2022 року в справі № 344/9319/19).

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Згідно із частиною першою 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частинах першій, четвертій статті 9 ЖК України закріплено, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом

На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (стаття 58 ЖК України).

Згідно із статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок і частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до положень частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як встановлено судами в справі № 201/10592/19 за участі осіб, які беруть участь в справі, що переглядається, ОСОБА_3 після смерті матері в 2006 році разом зі своєю дружиною та сином переїхали із спірної квартири до кв. АДРЕСА_4 , де була зареєстрована його дружина ОСОБА_12 та син ОСОБА_6 .

Суди апеляційної і касаційної інстанцій у справі № 201/10592/19 виснували, що зняття з реєстрації позивача ОСОБА_3 відбулося з порушенням його права на житло, а під час судового розгляду не встановлено правових підстав для позбавлення його права користування спірним житлом та відсутні підстави для зняття з реєстрації місця проживання позивача.

У касаційній скарзі на постанову Дніпровського апеляційного суду в цивільній справі № 201/10592/19 від 22 березня 2023 року ОСОБА_2 вказував про відсутність у ОСОБА_3 права користування квартирою з посиланням на норми статей 71, 107 ЖК України та статті 405 ЦК України, а саме, що позивач сам з`їхав зі спірної квартири АДРЕСА_6 років тому, що вказує на втрату права користування квартирою; на момент звернення з позовом у позивача не було і права користування квартирою; позивач не довів свого жодного права на спірну квартиру, не довів наявність прав користування і власності.

Верховним Судом у постанові від 13 вересня 2023 року в цивільній справі № 201/10592/19 зроблено висновок, що з урахуванням усіх обставин справи зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 відбулося з порушенням його права на житло й він має право на захист порушеного права в обраний ним спосіб. Водночас доводи касаційної скарги в основному зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору, зокрема в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_3 про витребування спірної квартири.

Отже, обставини щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у зв`язку з його переїздом для проживання в 2006 році в квартиру своєї дружини, були з`ясовані та досліджені під час розгляду цивільної справи № 201/10592/19, у якій брали участь ОСОБА_3 , малолітній ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і Дніпровська міська рада, із зазначенням мотивів відхилення цих аргументів судами апеляційної та касаційної інстанцій, які були викладені у відзиві ОСОБА_2 на позовну заяву та на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , а також у касаційній скарзі ОСОБА_2 ..

На виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року в справі № 201/10592/19 у частині відновлення прав та інтересів ОСОБА_3 на спірну квартиру 06 квітня 2023 року Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради знято з реєстрації місця проживання матір малолітньої особи - ОСОБА_20 за адресою: кв. АДРЕСА_1 .

17 січня 2023 року на виконання постанови Верховного Суду від 13 вересня 2023 року, постанови Дніпровського апеляційного суду від 22 березня 2023 року в цивільній справі № 201/10592/19 державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кравченком О. О. рішення судів в частині відновлення прав та інтересів ОСОБА_3 на спірну квартиру виконані, скасовано (анульовано) право власності колишніх власників ОСОБА_2 (батька позивача), ОСОБА_4 (баби позивача), ОСОБА_17 та ОСОБА_13 на спірну квартиру, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав №№ 350768719, 350769175, 350769314, 350769368 від 17 жовтня 2023 року (т. 1, а. с. 152-155).

На підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2023 року в справі № 201/12856/23 клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна в кримінальному провадженні № 0001203 задоволено та скасовано арешт, накладений на кв. АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 травня 2019 року в справі № 201/5858/19 (т. 1, а. с. 155, 156).

06 грудня 2023 року Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на виконання зазначених рішень суду апеляційної та касаційної інстанцій в частині відновлення прав та інтересів ОСОБА_3 на спірну квартиру відновлено реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 за адресою: кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади від 06 грудня 2023 року (т. 1, а. с. 158).

Під час примусового виконання рішення суду у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 складений акт приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Вірки С. Г. від 18 січня 2024 року про передачу квартири ОСОБА_3 , до якого представником стягувача ОСОБА_3 - адвокатом Куценком О. М. внесені зауваження до стану квартири та зазначено про відсутність в квартирі: вхідних дверей (змонтовані з листа гіпсокартону); постачання електроенергії (відсутні взагалі вимикачі світла та розетки, відсутнє взагалі прибори освітлення, подання електроенергії припинено); централізованого водопостачання та водовідведення (відсутні раковина у ванній кімнаті та на кухні, відсутній унітаз у ванній кімнаті, подання холодної та гарячої води припинено); постачання газу (відсутня газова плита, подання газу припинено); постачання теплової енергії (відсутні батареї у кухні та двух житлових кімнатах); підвісних стель у двох житлових кімнатах та коридорі; шпалер на стінах у коридорі, кухні та двох житлових кімнатах; розбитий кахель у ванній кімнаті та кухні, пофарбовані чорною фарбою; зірвані підлога у коридорі, ванній кімнаті, кухні та двох житлових кімнатах. Також за особовим рахунком № НОМЕР_1 згідно з рахунком-повідомленням за комунальні послуги № 323515 станом на 01 січня 2024 року значилася велика заборгованість з оплати: за постачання теплової енергії - 33 232,91 грн; за абонентське обслуговування - 403,80 грн; з управління багатоквартирними будинками Комунального підприємства (далі - КП) «Жилсервіс-5» - 1 928,13 грн; з управління багатоквартирними будинками КП «Жилсервіс-14» - 5 892,04 грн; за послугу з вивезення твердих побутових відходів ТОВ «Екологія-Д» - 2 462,86 грн; з управління багатоквартирними будинками КП «Жилсервіс-2» - 7 504,74 грн; за послугу з вивезення твердих побутових відходів КП «Жилсервіс-2» - 687,84 грн; за послугу централізованого водопостачання та водовідведення - 21 581,62 грн, також за особовим рахунком № НОМЕР_2 згідно з рахунком за електроенергію від 31 жовтня 2023 року № 4 значилася заборгованість зі сплати за електроенергію - 5 612,28 грн (т. 1, а. с. 159-162).

Колегія суддів погоджується зі висновками судів попередніх інстанцій про те, малолітній ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не є членом сім`ї відповідача ОСОБА_3 як особи, яка має речове право на чуже майно, і між ними відсутня будь-яка угода щодо користування (проживання) малолітньою особою житловим приміщенням за вказаною адресою.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач втратив право користування з січня 2006 року, спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Незважаючи на те, що судовими рішеннями встановлено вибуття відповідача зі спірної адреси в 2006 році, цими ж судовими рішеннями встановлено витребування спірної квартири на користь ОСОБА_3 , право користування якою він має з 1979 року, та підтверджено факт позбавлення його реєстрації місця проживання в спірній квартирі незаконним набуттям прав власності іншими особами, зокрема, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , внаслідок чого право ОСОБА_3 на користування спірним житлом було поновлено в 2023 році державною реєстрацією місця його проживання, про що вказали суди першої та апеляційної інстанцій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України в попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень(постанова Верховного Суду від 29 липня 2025 року в справі № 288/1595/13).

Посилання в касаційній скаргзі на те, що суди не врахували висновків Великої Палати Верховного суду та Верховного Суду в перелічених заявником постановах,є безпідставним, з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

У справах за позовами про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, на які посилається заявник в касаційній скарзі, висновки стосуються особи, яка є членом сім`ї наймача житлового приміщення.

У інших справах, зокрема № 206/4028/18 - розглядався позов про визнання права на проживання в квартирі, у справі № 368/750/16-ц - про вселення в житлове приміщення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,№ 280/1502/17-ц - про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення до житлового приміщення.

Отже, не можна вважати, що обставини справ, на які посилається заявник в касаційній скарзі, є подібними обставинам справи, що переглядається.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Суд враховує позицію ЄСПЛ, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain), пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За наслідками касаційного перегляду справи в задоволенні касаційної скарги відмовлено, тому судові витрати особи, яка подала касаційну скаргу, покладаються на неї.

До відзиву на касаційну скаргу протилежна сторона - ОСОБА_3 додав заяву, в якій просить вирішити питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката Куценка О. М. під час розгляду цивільної справи в суді касаційної інстанції.

Як установлено в частині другій статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року в справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції відповідач надав копію детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом 05 травня 2025 року за договором про надання правової допомоги від 13 серпня 2024 року в справі № 201/5080/24: складання/подання відзиву на касаційну скаргу із витраченням часу - 8 год, вартістю послуги - 10 000,00 грн.

ОСОБА_2 із заявою про зменшення витрат ОСОБА_3 на правову допомогу до Верховного Суду не звертався, хоча відзив разом із додатками направлений на його поштову адресу 05 травня 2025 року.

Касаційний суд бере до уваги характер правовідносин у цій справі, обсяг наданих адвокатом Куценком О. М. послуг, та з урахуванням засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що витрати на правову допомогу на користь відповідача підлягають частковому відшкодуванню в розмірі 2 000,00 грн з особи, яка подала касаційну скаргу.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, а також постановам Верховного Суду від 07 серпня 2018 року в справі № 916/1283/17, від 30 липня 2019 року в справі № 902/519/18, від 10 жовтня 2018 року в справі № 910/21570/17, від 14 листопада 2018 року в справі № 921/2/18, від 11 грудня 2018 року в справі № 910/2170/18, від 10 жовтня 2019 року в справі № 909/116/19, 18 березня 2021 року в справі № 910/15621/19, від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, щодо критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката.

Керуючись статтями 141, 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги, у розмірі 2 000,00 (дві тисячі) гривень.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. М. Ситнік
Судді:В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська