ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/8319/23 Головуючий суддя І інстанції Курганникова О. А.
Провадження № 22-ц/818/4208/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хоміч Артема Анатолійовича на рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 19 травня 2025 року, у цивільній справі № 641/8319/23, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 у грудні 2023 року звернулася до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_2 , третя особа Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Позовна заява мотивована тим, що з 26 липня 2003 року по 17 червня 2021 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Вона також мешкала до листопада 2022 року разом з сином та чоловіком. У листопаді 2022 року стосунки з відповідачем у неї припинилися та позивачка виїхала зі своєї квартири, однак стосунки зі своїм сином вона підтримувала регулярно, навідуючи після роботи чи у вихідні, але без присутності батька.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 14 березня 2023 року з неї стягнуто на користь відповідача були стягнуті аліменти в твердій грошовій сумі 5000 (п`ять) тисяч грн. 00 коп. щомісячно на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

03.05.02023 року Міжрайонним відділом державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах міста Харкова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було відкрито виконавче провадження № 71726432 на виконання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 14 березня 2023 року.

01.09.2023 року неповнолітній син ОСОБА_3 висловив своє бажання переїхати жити до неї. 05.09.2023 року вона прийшла до сина і зібравши деякі його речі, перевезла дитину до себе, враховуючи його власне бажання жити з нею.

Вважає, що з 05.09.2023 неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом з нею, а тому стягнення з неї аліментів на утримання дитини має бути припинено та одночасно має бути стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на її користь на утримання їх неповнолітнього сина ОСОБА_4 у розмірі частини всіх доходів заробітку з моменту звернення до суду і до повноліття дитини.

16.12.2024 року до канцелярії суду від представника позивача адвоката Хоміч А.А. надійшла заява про зменшення розміру позивних вимог.

В обґрунтування заяви зазначено, що саме з 05.09.2023 року неповнолітній ОСОБА_3 розпочав жити разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , але під час розгляду справи 23.09.2024 ОСОБА_3 виявив бажання знову жити з батьком та переїхав до нього і проживає в нього по цей час.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд припинити стягнення аліментів з неї - з 05.09.2023 року по 23.09.2024 рік. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 аліменти у в розмірі частини всіх видів заробітку, доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05.09.2023 по 23.09.2024 р. (т. 3, а.с. 176-178).

Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 19 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Хоміч Артем Анатолійович подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вказав, що допит неповнолітнього свідка з порушенням закону. У межах судового розгляду справи №641/8319/23 був допитаний неповнолітній син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Допит проводився в присутності обох батьків, попри те, що вони є заінтересованими особами у даній справі. Це прямо суперечить вимогам ч. 1 ст. 232 ЦПК України, яка передбачає, що допит неповнолітнього свідка має здійснюватися в присутності представників органу опіки та піклування або інших незаінтересованих осіб. Окрім того, під час допиту суддя декілька разів змушена була зауважити свідку, щоб той не озирався на батька, що вказує на його психологічний тиск. Слід зазначити, що неповнолітній син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 був допитаний декілька разів та його пояснення були суперечливими. Порушення принципу змагальності сторін.

Зазначив, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні низки клопотань Позивача щодо витребування доказів, а також у клопотанні про стягнення штрафу за зловживання процесуальними правами. 24.10.2024 року до Слобідського районного суду м. Харкова було подано клопотання про витребування доказів по справі №641/8319/23, у якому просили:

Просив також витребувати у Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області: довідку про доходи пенсіонера ОСОБА_2 (пенсійна справа: ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Комінтернівським РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області 10.09.1998, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 за період з моменту призначення пенсії за вислугу років по 28.07.2022 року;

Витребувати у Головного управління ДПС у Харківській області наступну інформацію: про джерела та суми нарахованого доходу ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Комінтернівським РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області 10.09.1998, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 за період з 26.07.2003 по 28.07.2022 року;

Витребувати у ТОВ Українське бюро кредитних історій наступну інформацію: записи про активні (непогашені) та пасивні (погашені) кредити з Бюро Кредитних історій щодо позичальника ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Комінтернівським РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області 10.09.1998, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ; повідомити відомості про поточну трудову діяльність позичальника ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Комінтернівським РВ ХМУ УМВСУ в Харківській області 10.09.1998, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , що міститься в його кредитній історії, відповідно до ст. 7 Закону України Про організацію формування та обігу кредитних історій.

Водночас звертає увагу, що документи Відповідача приймалися судом першої інстанції без перевірки строків подання та без їх належного вручення стороні.

Зауважує, що сам ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву визнав, що ОСОБА_3 з вересня 2023 року проживає з матір`ю, що є прямою підставою для припинення стягнення аліментів на користь Відповідача.

Незважаючи на це, аліменти продовжували стягуватися на користь Відповідача. Такий підхід суперечить положенням ст. 182 Сімейного кодексу України, відповідно до якої за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином, саме той з батьків, з ким фактично проживає дитина, має право звертатися за стягненням аліментів на її утримання, а не той, хто формально визначений як отримувач, але вже не здійснює фактичного догляду.

Звертає увагу, що 12.05.2023 року Позивачка добровільно сплатила заборгованість за період з 10.06.2021 по 01.05.2023. Подальші аліменти сплачувалися регулярно до серпня 2023 року включно. Після переїзду дитини до ОСОБА_1 , сплата аліментів була нею тимчасово припинена, а з жовтня 2024 року - поновлена.

Позивачка на підтвердження своїх доводів надала докази здійснення витрат на дитину, спільні фотокартки, докази спільної подорожі позивачки з сином, пояснення її сина до поліції про добровільну зміну проживання до матері тощо, які судом першої інстанції не були враховані.

У письмовому відзиві представник відповідача - адвокат Юшко Т.Г. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Вказала, що позовну заяву відповідач не отримував за місцем своєї реєстрації, можливо його отримала сама позивачка ОСОБА_1 , оскільки була також на той час зареєстрована за цією адресою, у АДРЕСА_2 , тому що відповідачу по справі ОСОБА_2 не надходило позовної заяви за його адресою проживання, ознайомлення відбулося тільки в суді та відповідач про це повідомляв суд. Тому посилання в апеляційній скарзі на істотне порушення є таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки істотне порушення в Цивільному процесуальному кодексі (ЦПК) України це порушення норм, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, наприклад, порушення правил підсудності, розгляд справи за відсутності належним чином не повідомлених сторін, розгляд справи за відсутності захисника, якщо його участь обов`язкова, або порушення вимог фіксування судового засідання, що може призвести до скасування рішення. Якщо б сторона відповідача не дізналася про розгляд справи в суді, не ознайомилася би з матеріалами справи, то тоді б було дійсно істотне порушення прав відповідача щодо захисту його процесуальних прав та його неповнолітнього сина, де аліменти є власністю дитини та мати і досі протягом тривалого часу їх не сплатила, та її дії направлені були с самого початку подання позову на затягування розгляду справи, щоб уникати сплати аліментів на утримання свого сина ОСОБА_5 . Доречи треба звернути увагу , що матір, позивачка по справі, яка заявляла вимогу про стягнення аліментів на користь позивачки ОСОБА_1

зазначаючи, що треба стягнути аліменти на утримання дитини до його повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_5 , взагалі забулася, що повноліття у дитини відбудеться 09.02.2027 року, а не в 2026 році як зазначила позивачка по справі у первісному позові.

Зауважила, що при розгляді справи в суді, яка стосувалася і прав неповнолітнього свідка ОСОБА_4 , якому на час розгляду справи виповнилося 16 років, було заявлено клопотання стороною відповідача про виклик та допит свідка, який саме може пояснити всі обставини по справі та саме його фактичне проживання з одним із батьків та його утримання з боку матері та батька, щоб з`ясувати суб`єктивне ставлення дитини до певної ситуації, яка стосується неї, оскільки ці відомості є суттєвими при вирішення справи по суті та їх син сам

наполягав на тому, щоб його думка була заслухана в судовому порядку.

Зазначає, що суд до початку отримання пояснень від неповнолітнього свідка ОСОБА_4 створив всі необхідні сприятливі умови для дитини, запитав чи бажає дитина давати свої пояснення в суді, чи можливо це робити за участі його батьків, які перебувають у залі. ОСОБА_3 , якому на той час вже виповнилось 16 років не заперечував проти того щоб він дав свої пояснення в присутності батьків, батьки також, в тому числі і ОСОБА_6 , надали згоду, щоб у їх присутності дав свої пояснення їх син та суд не приводив його до присяги, а надав можливість дитині бути вислуханою в судовому порядку. Після пояснень сина, які дуже не сподобалися позивачці по справі, ОСОБА_6 вчиняла своїми питаннями тиск на дитину та намагалася змінити його ставлення до того що вона не сплачує аліменти на його утримання на користь батька, бо він у неї начебто проживав, що було неправдивою інформацією, яку дитина спростовувала та пояснення сина не були на її користь, що її дуже засмутило. Тому, посилання на те, що суд проводив допит неповнолітнього свідка

всупереч вимогам ч.1.ст. 232 ЦПК України спростовано матеріалами справи та недоведено в апеляційній скарзі. Якщо ОСОБА_6 була заінтересована у справі, то чому про це не повідомила суд, та не просила її видалити із залу суду, щоб не спричиняти дитині психологічну травму.

ОСОБА_3 надав свої пояснення в суді та був вислуханий в судовому порядку, оскільки це забезпечувало його найкращий інтерес неповнолітньої дитини, відповідало його внутрішній волі та бажанню, щоб справа була розглянута справедливим судом по відношенню до нього.

Клопотання які заявлені відповідачкою щодо майнового стану відповідача, то вони не стосуються предмету спору. Крім того, сама позивачка звертаючись до суду не надала довідку про її доходи, не зазначила про її матеріальний стан, не надала жодної характеристики щодо себе, не вчинила дій направлених для надання відповідних процесуальних документів на адресу відповідача та подала до суду не зазначила про свою працевлаштованість. Тобто позивачка користувалася своїми правами недобросовісно, крім іншого не надала довідку про заборгованість у неї по сплаті аліментів у розмірі 70 000 грн.

Батько дитини ОСОБА_2 виконує свої батьківськи обов`язки належним чином у відмінності від ОСОБА_1 , та апеляційна скарга цього не спростовує, а матеріали справи навпаки це підтверджують.

У відповіді на відзив, представник ОСОБА_1 - адвокат Хоміч Артем Анатолійович, зазначив наступне.

Зазначає, що спроба у відзиві змістити фокус спору на твердження про «борг по аліментах», надання морально-етичних оцінок діям позивачки, акцентування на цифрах, які подаються як «значні» (зокрема, про 70 000 грн), або закиди щодо ненадання певних довідок, не мають визначального значення для предмета позову та меж апеляційного перегляду. Предметом судового контролю у цій справі є законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції з огляду на юридично значимі обставини, що підлягали встановленню та доказуванню саме в межах заявлених позовних вимог про припинення стягнення аліментів і стягнення аліментів. Так само периферійні зауваження у відзиві, у тому числі щодо нібито помилки відносно віку чи моменту досягнення повноліття дитиною, не спростовують жодного з процесуальних порушень, на які посилається апелянтка, та не звільняють суд від обов`язку з`ясувати фактичні та правові підстави для визначення належного одержувача аліментів у спірний період відповідно до їх правової природи як коштів на утримання дитини.

Щодо доводів відзиву стосовно допиту неповнолітнього, сторона відповідача фактично підтверджує ініціювання саме допиту неповнолітнього в судовому засіданні, обґрунтовуючи це бажанням дитини бути заслуханою, і водночас намагається знівелювати процесуальні застереження апелянтки тезою про нібито «відмінність» між допитом та з`ясуванням думки дитини. Однак позиція апелянтки полягає не у запереченні права дитини бути почутою, а у вказівці на обов`язок суду забезпечити належну процесуальну форму та гарантії неупередженості, унеможливлення психологічного впливу, дотримання спеціальних процедурних вимог при допиті неповнолітнього, особливо за умов конфлікту між батьками та їх очевидної заінтересованості у результаті спору. Якщо суд першої інстанції обрав процесуальну форму допиту свідка, він мав забезпечити суворе дотримання процедури та надати оцінку ризикам впливу, про які прямо зазначалося в апеляційній скарзі, а не обмежуватися формальними посиланнями на згоду чи відсутність заперечень, які не скасовують імперативних процесуальних гарантій.

Вказує, що відзив на апеляційну скаргу не містить належного спростування доводів апелянтки та не доводить законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції, а наведені у відзиві посилання на обставини, які не відповідають предмету доказування або подаються як спроба змістити фокус спору на периферійні питання, не можуть бути підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін. Навпаки, сукупність встановлених апелянткою процесуальних порушень, відсутність належної оцінки юридично значимих обставин проживання та утримання дитини у спірний період, а також необґрунтованість клопотання про поновлення строку на подання відзиву з урахуванням наявності електронного кабінету відповідача в ЄСІТС підтверджують обґрунтованість апеляційної скарги та необхідність апеляційного втручання для відновлення балансу процесуальних гарантій, забезпечення пріоритету найкращих інтересів дитини та ухвалення законного і справедливого рішення за наслідками апеляційного перегляду.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, відповідно до ст. 372 ЦПК України розглянула скаргу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги щодо припинення стягнення аліментів не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, а тому похідна від цих висновків позовна вимога про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 також задоволенню не підлягає.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

За змістом ст. 181 СК України аліментами є кошти на утримання дитини, які присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

Відповідно до ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.

Відповідно до закону, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів.

Положеннями частин другої та третьої статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. 4) інші обставини, що мають істотне значення.

У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

З аналізу вказаних статей вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, батько дитини, не витрачає отримувані ним аліменти на дитину, або ж у випадку, коли дитина з певного часу перебуває на утриманні іншого з батьків, з якого вже стягуються аліменти. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - батька дитини. При цьому обов`язок матері - платника аліментів утримувати дитину не припиняється.

Суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 4 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 26.07.2003 по 17.06.2021 перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.06.2021 (т. 2 а. с. 61-64).

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого 17.02.2009 Комінтернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.06.2021, яке постановою Полтавського апеляційного суду від 28.07.2022 без змін та набрало законної сили, місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначено з батьком ОСОБА_2

01.09.2023 року неповнолітній син ОСОБА_3 висловив своє бажання переїхати жити доОСОБА_1 .

05.09.2023 року ОСОБА_1 прийшла до сина і зібравши деякі його речі, перевезла дитину до себе, враховуючи його власне бажання жити з позивачем.

Після переїзду дитини до ОСОБА_1 , з метою створення належних умов проживання комфортного побуту та навчання були придбані необхідні речі для дитини ОСОБА_4 , зокрема стіл, комп`ютерне крісло, клавіатури, мікрофон, інше комп`ютерне приладдя, диван, постільна білизна, одяг та взуття.

Позивачка заявляючи позовні вимоги вважала, що з 05.09.2023 неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом з нею, тому стягнення з неї аліментів на утримання дитини, яка проживає з нею має бути припинено та одночасно стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на її користь на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 у розмірі частини всіх доходів заробітку, доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Під час розгляду справи було з`ясовано, що мати дитини- ОСОБА_1 самостійно у вересні 2023 року, всупереч рішенню суду, змінила місце проживання їхнього сина ОСОБА_5 без дозволу батька. Вивезла з квартири за адресою у АДРЕСА_2 якої встановлено місце проживання дитини з батьком, без згоди батька речі та комп`ютерну техніку, яка необхідна сину для навчання, та яку купував батько.

На даний час син ОСОБА_5 зареєстрований і мешкає у батька за адресою АДРЕСА_2 . Батько знову купив всю комп`ютерну техніку для сина за власні кошти, щоб він мав можливість навчатися і виконувати домашні завдання, спілкуватися з друзями, тощо.

Під час розгляду справи були допитані свідки.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 зазначив, що є знайомим ОСОБА_1 та на її прохання дійсно перевозив речі та ОСОБА_5 на квартиру матері по АДРЕСА_3 . Були його особисті речі та комп`ютерна техніка. З якою метою ОСОБА_5 переїжджав до матері він не обізнаний. Також йому не відомо скільки часу проживав ОСОБА_5 у матері.

В судовому засіданні допитаний відповідно до положень ст. 232 ЦПК України неповнолітній свідок ОСОБА_3 пояснив, мати скориставшись його сумнівом щодо продовження тренування по плаванню запропонувала йому виїхати до неї до дому та пожити там, щоб батько не міг його заставляти займатися спортом. Для цього він написав їй у месенджері, що має бажання проживати з нею, і щоб на цій підставі мати його приїхала і забрала. Для цього попросила свого друга допомогти з переїздом.

Зазначив, що постійно проживав з батьком, навіть і коли прийшов до матері на якийсь час за її планом, при цьому батько його утримував, та купував їжу в ті дні коли він перебував у матері. Батько за його проханням приносив піцу, соки, напої, фрукти, молочні та хлібні вироби, сири, ковбаси, червону ікру, для того щоб знаходячись у матері він отримував повноцінне та якісне харчування.

Оскільки матір вивезла його комп`ютерну техніку і відмовилась її повертати батькові пришилось купувати новий комплект комп`ютерної техніки для того щоб він міг продовжувати навчання в онлайн форматі у школі, в якій навчається. Матір з 25.09.2024 року досі не повернула мою комп`ютерну техніку, а також ті речі які вона купувала за своєю ініціативою.

Він зі своїм батьком робить все разом , та саме батько витрачає усі зароблені їм кошти саме на нього, та на час розгляду справи у нього в користуванні немає нічого з того, що купувала матір. Також зазначив, що саме матір повинна сплачувати на нього аліменти в цей складний час також робити його рівень життя гідним. Тепер він не хоче більше спілкуватися з матір`ю і дуже на неї ображений, та заблокував її в телефоні та не спілкується з нею з 25.09.2024 року, а також просив суд зобов`язати її виплатити заборгованість по аліментах на користь його батька, бо він повністю знаходиться на його утриманні з ним завжди проживав та проживає.

Положеннями статті 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За умовами ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Згідно із ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За умовами ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

За правилами ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

У постанові Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18) зроблено висновок про те, що аліменти це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. У цьому аспекті доведенню підлягають саме ті обставини, що діти постійно, а не тимчасово проживають із тим з батьків, хто сплачував аліменти.

Наявність рішення про стягнення аліментів не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення і стягнення аліментів на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір (постанова Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №520/21069/18 (провадження № 61-1347св20).

Припинення стягнення аліментів можливе, зокрема, тоді, коли дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю утримує. У такому разі відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача (постанова Верховного Суду від 28.09.2022 у справі №686/18140/21 (провадження №61-6611св22)).

Отже, обов`язковою умовою для стягнення аліментів на користь одного з батьків є проживання з нею чи з ним самої дитини, на утримання якої власне і стягуються аліменти. При цьому, факт зміни місця проживання дитини від одного з батьків до іншого, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання аліментів з боку того з батьків, з ким стала проживати дитина на користь того з батьків з ким вона проживала.

Відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 року у цивільній справі № 641/7100/20 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 26.07.2003 року у ВРАГС Комінтернівського районного управління юстиції у м. Харкові, актовий запис №328 розірвано.

Позивачці після розірвання шлюбу залишено прізвище " ОСОБА_8 ". Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 840,80 грн. (а.с.14-18, т.2).

Вказане рішення переглядалось у апеляційному порядку і постановою від 28 липня 2022 року вищезазначене рішення залишено без змін. (а.с.43-48 т.2).

З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 23.09.2024 вбачається, що ОСОБА_3 з 22.03.2010 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.85 т.1).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з наведених обставин, які відповідають наявним у справі доказам, що були відповідно до ст. 89 ЦПК України були всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідженні та оцінені судом першої інстанції, за відсутності доказів на спростування вищевказаних обставин, - колегія суддів відхиляє наведені у скарзі доводи, за їх необґрунтованістю. При цьому суд апеляційної інстанції не знайшов у справі виключних підстав для дослідження нових доказів, або порушення у дослідженні наявних у справі докахів, про що зазначено у скарзі.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 з позивачкою його матір`ю у її квартирі за адресою АДРЕСА_1 , було тимчасовим, а повернення до батька відповідача у справі, за своїм постійним місцем проживання, - добровільним.

Матеріали справи не містять інших переконливих доказів про те, що ОСОБА_3 мав постійне місце проживання з матір`ю у її квартирі за адресою АДРЕСА_1 , у період з 05.09.2023 року по 23.09.2024 року.

У матеріалах справи відсутні судові рішення про зміну місця проживання дитини разом з батьком, яке було встановлено у рішенні Ленінського районного суду м. Полтава (справа № 641/4402/21) про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , який постійно проживає з батьком (т. 2 а.с. 53-61).

Відповідно до розрахунку № 171327 від 27.11.2024 року Основ`янсько- Слобідського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові заборгованість по аліментам станом на 01.12.2024 р. складає 70000 грн. (т. 4 а.с. 2-3).

За період з 05.09.2023 року по 23.09.2024 року відповідач ОСОБА_2 не припиняв утримання сина ОСОБА_5 , придбавав продукти харчування, одяг, комп`ютерну техніку, оплачував лікування в Медичному центрі «Офтальміка», про що свідчать фіскальні чеки (т. 2 а.с. 84-239).

Згідно правовим висновком, які були висловлені у постанові ВС від 4 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18) аліменти - це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. У цьому аспекті доведенню підлягають саме ті обставини, що діти постійно, а не тимчасово проживають із тим з батьків, хто сплачував аліменти.

Схожі висновки були висловлені ВС у постанові від 11 грудня 2024 року у справі № 672/186/24, в якому перебування дитини у батька внаслідок вчинення ним незаконних дій по зміні її місця проживання, у порушення відповідних судових рішень, якими з урахуванням найкращих інтересів дитини місце її проживання визначено з матір`ю,- не можуть бути підставою для припинення стягнення з нього аліментів (див. також постанови Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 307/1186/17, від 10 липня 2024 року у справі № 754/9262/22).

Отже, позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність належних та законних підстав для постійного місця проживання сина разом із матір`ю.

Також колегія суддів зазначає, що частиною 3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою, а тому син сторін ОСОБА_5 з огляду на його вік має право самостійно визначати своє місце проживання, яке наразі він визначив разом з батьком.

Щодо заявлених витрат понесених позивачем з придбання комп`ютерної техніки, побутових речей та одягу для сина, то позивач не позбавлена права та можливості звернутись до суду з позовом у загальному порядку щодо стягнення додаткових витрат на дитину. Крім того, як зазначила позивач в судовому засіданні вищевказані речі залишились в її власній квартирі за адресою АДРЕСА_1 .

Також, обставини, на які посилається позивач, виникли внаслідок зміни матір`ю місця проживання дитини без згоди батька, з яким дитина фактично проживала, та не можуть бути підставами для припинення стягнення аліментів та звільнення від сплати вже існуючої заборгованості з аліментів.

Відповідно до судової практики викладеної Верховним судом у постанові 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22) звернув увагу на наступне.

Відповідно до СК України аліменти, одержані на дитину, є її власністю. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами винятково за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Припинення стягнення аліментів можливе, якщо одержувач аліментів не витрачає отримані ним гроші на дитину.

Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей.

За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці.

Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.

Виходячи з вищевикладеного, не вбачається підстав для припинення стягнення аліментів з ОСОБА_1 у період з 05.09.2023 року по 23.09.2024 року.

Аргументи скарги про те, що судом не були задоволенні клопотання позивача про витребування даних щодо майнового стану відповідача та можливості утримувати дитину, колегія суддів не приймає, з огляду що наразі розглядається справа щодо припинення стягнення аліментів з позивача, а не питання щодо майнового стану відповідача щодо утримання сина.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно протоколу судового засідання від 25.09.2024, судом першої інстанції були розглянуті клопотання заявлені учасниками справи (а.с.243-250 т.2).

У постанові ВС від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц (провадження № 61-3738св22) звернено увагу на застосування принципу найкращих інтересів дитини у справах щодо припинення стягнення аліментів. «Міжнародні норми закріплюють, що в кожному з питань, які стосуються дітей, всі органи мають керуватися принципом найкращих інтересів дитини. У питаннях щодо аліментів, майнового утримання дитини тощо цей принцип також є застосовним, тому суди зобов`язані його враховувати.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишає без задоволення, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хоміч Артема Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 19 травня 2025 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.