ПОДІЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
Справа № 505/739/25
Провадження № 2/505/2072/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 року місто Подільськ

Подільський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Дзюбинського А.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Антонюк Ю.А.,

розглянувши під час відкритого судового засідання в залі судових засідань в м. Подільськ Подільського міськрайонного суду Одеської області справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій учасників справи

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» (далі за текстом - ТОВ «ФК «Ейс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 77 627,95 грн. Просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 грн.

Позов мотивовано тим, що 09.04.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 701489796 у формі електронного документа. Відповідно до умов договору відповідачу надано кредит у сумі 16 500,00 грн строком на 30 днів. Позивач зазначає, що відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на момент подання позову складає 77 627,95 грн, з яких: 16 498,40 грн - заборгованість за тілом кредиту та 61 129,55 грн - заборгованість за несплаченими відсотками. Право вимоги за вказаним договором перейшло до позивача на підставі договору факторингу № 26/12/Е від 26.12.2024.

Представник відповідача - адвокат Пузін Д.М. подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечення мотивовані, зокрема, відсутністю доказів набуття позивачем права вимоги до відповідача. Сторона захисту наголошує на тому, що договір факторингу № 28/1118-01, на який посилається позивач на доведення обставини відступлення права вимоги від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», датований 28.11.2018. Водночас кредитний договір з відповідачем № 701489796 був укладений лише 09.04.2023. Відповідач вказує, що дата укладення вказаного договору факторингу значно передує даті виникнення самого кредитного зобов`язання, а отже, на момент підписання договору факторингу жодної вимоги до ОСОБА_1 не існувало і первісний кредитор не міг передати право, яке ще не виникло. На думку відповідача, це свідчить про передачу невизначених вимог, що суперечить суті договору факторингу.

У відповіді на відзив позивач наголосив на безпідставності заперечень відповідача, зазначивши, що договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 за своєю правовою природою є рамковим та передбачає можливість відступлення прав майбутньої грошової вимоги. ТОВ «ФК «Ейс» вказало, що строк дії вказаного правочину неодноразово продовжувався додатковими угодами, зокрема до 31.12.2024, що свідчить про його чинність на момент виникнення заборгованості за кредитним договором № 701489796 від 09.04.2023. Позивач зауважив, що чинне законодавство, зокрема ст. 1078 ЦК України, прямо передбачає можливість відступлення майбутньої вимоги, яка стає реальною після її виникнення. Крім того, позивач підкреслив, що право вимоги до ОСОБА_1 було належним чином індивідуалізовано у відповідних реєстрах боржників до договорів факторингу, а факт оплати за відступлені права підтверджується платіжними інструкціями. Таким чином, на переконання позивача, ланцюг переходу права вимоги є безперервним, логічним та підтвердженим належними доказами, а аргументи відповідача ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі

Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Визначено порядок подання до суду сторонами документів по суті справи.

У визначену дату та час судового засідання сторони у справі до суду не з`явилися, про дату та час судового засідання були належним чином повідомлені. Відповідно до змісту позовної заяви та заяви представника відповідача, просили провести судове засідання за відсутності сторін.

Інші процесуальні дії судом не вчинялись.

Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд бере до уваги позицію Верхового Суду, сформульовану у постанові КЦС ВС від 24.10.2024 по справі № 752/8103/13-ц (провадження № 61-6892св23) згідно якої, якщо сторони, представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів.

Встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Судом встановлено, що 09.04.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 701489796 у формі електронного документа. За умовами вказаного договору (пункти 3.13.4) відповідачу надано кредитні кошти в розмірі 16 500,00 грн строком на 30 днів зі ставкою, визначеною у договорі.

На виконання умов договору кредитодавець 09.04.2023 перерахував грошові кошти у сумі 16 500,00 грн на платіжну картку ОСОБА_1 № 5167-80XX-XXXX-5895, що підтверджується платіжним дорученням № fe565569-244a-4d60-b797-a6f786b9ac0d від 09.04.2023, банк платника АТ «Альфа-банк» із призначенням платежу: «Переказ коштів згідно договору № 701489796 від 09.04.2023, ОСОБА_2 , код НОМЕР_1 , для зарахування на платіжну картку № НОМЕР_2 , без ПДВ. Безготівкове зарахування Moneyveo SFD Visa Transfer» та довідкою про ініціювання платіжної операції ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».

Відповідач зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів належним чином не виконав. Станом на дату звернення до суду позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 77 627,95 грн, з яких: 16 498,40 грн - заборгованість за тілом кредиту та 61 129,55 грн - заборгованість за несплаченими відсотками.

Щодо відступлення права вимоги, то судом встановлено, що 28.11.2018 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого продовжено додатковою угодою № 19 від 28.11.2019 до 31.12.2020, № 26 від 31.12.2020 до 31.12.2021, № 27 від 31.12.2023 до 31.12.2022, № 31 від 31.12.2022 до 31.12.2023, № 32 від 31.12.2023 до 31.12.2024.

Згідно з реєстром прав вимоги № 248 від 12.09.2023 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, до ТОВ «Таліон плюс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 , за кредитним договором № 701489796 від 09.04.2023 на загальну суму 36 82 грн, в тому числі 16 498,40 грн заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредита), 20 322,60 грн заборгованість за процентами.

Право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 701489796 від 09.04.2023 відповідно до договору факторингу № 27/0524-01 від 27.05.2024, реєстру прав вимог № 1 від 27.05.2024 відступлено від ТОВ «Таліон плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн фінанс».

Відповідно до договору факторингу № 26/12/Е від 26.12.2024, згідно реєстру боржників, акту прийому передачі реєстру боржників від 26.12.2024 право вимоги за кредитним договором № 701489796 від 09.04.2023 відступлено від ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» до ТОВ «ФК «Ейс».

Отже, судом встановлено, що зміст спірних правовідносин, які виникли на даний час між позивачем ТОВ "Фінансова компанія "Ейс"" та відповідачем ОСОБА_1 є відносини, які пов`язані із укладанням кредитного договору, отриманням на його виконання грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах встановлених договором, а також їх поверненням та сплатою комісії, процентів за користування ними (кредитні правовідносини).

Застосоване законодавство

Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1054 ЦК України також передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» від 03.09.2015 на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, і таке виконання є належним. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань (постанова Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 361/2105/16-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Згідно з ч. 1, 2 ст. 249 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до положень п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 на території України введено воєнний стан з 24.02.2022, який неодноразово продовжений та діє на даний час.

Водночас, відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» встановлено, що у разі прострочення споживачем у період з 01.03.2020 до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності ЗУ "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є саме Цивільний кодекс України. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України.

Так основним регулятором договірних відносин є Цивільний кодекс України, а не окремі закони, що відповідно до аналізу висновків постанови Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 362/2159/15-ц.

За таких обставин суд доходить висновку, що штрафи, неустойка, пеня та інші платежі, як захід відповідальності на період воєнного стану не нараховуються за такими договорами і підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Дія п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України розповсюджується на усі види кредитних (позикових) боргових зобов`язань, як перед юридичними, так і перед фізичними особами та розповсюджується як на відповідальність, визначену статтею 625 ЦК України, так і на інші види відповідальності, визначені відповідними кредитними договорами: штрафи, неустойку, пеню та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 висловила правову позицію у справі № 910/4518/16.

Так, Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).

Тобто твердження про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення

Суд відхиляє наданий позивачем розрахунок заборгованості в частині нарахування відсотків у сумі 61 129,55 грн за період поза межами строку кредитування.

Мотивом відхилення цих доказів є правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16. Суд зазначає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за ст. 1048 ЦК України припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, у цій справі впродовж 4 періодів по 30 днів, нарахування процентів за межами зазначеного період 120 днів є неправомірним, оскільки в такому випадку відносини між сторонами трансформуються у відносини, визначені ст. 625 ЦК України. В силу п. 18 п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, нараховані неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Щодо аргументу відповідача про недійсність відступлення права вимоги через те, що дата договору факторингу - 28.11.2018 передує даті кредитного договору - 09.04.2023, суд дійшов висновку про його необґрунтованість.

Відповідно до ст. 1078 ЦК України та умов договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, предметом факторингу може бути майбутня вимога. Вказаний договір був чинним на момент виникнення боргу ОСОБА_1 , а конкретна вимога була індивідуалізована у відповідному Реєстрі боржників після її виникнення, що відповідає сталій судовій практиці.

Щодо тверджень Відповідача про недійсність договорів факторингу та відсутність доказів оплати за відступлення права вимоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень цивільного законодавства, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок відступлення права вимоги за правочином. Правова природа договору факторингу передбачає передачу права грошової вимоги за плату, проте момент переходу такого права визначається виключно волею сторін у самому договорі.

Дослідивши умови договори факторингу суд встановив, що сторони цих правочинів, клієнт та фактор чітко погодили умови, за яких право вимоги вважається переданим. Зокрема, моментом відступлення права вимоги до боржників є підписання відповідних реєстрів боржників та актів прийому-передачі.

Оскільки реєстри підписані та скріплені печатками юридичних осіб, що свідчить про реальне виконання волевиявлення сторін, суд дійшов висновку, що перехід права вимоги до відповідача відбувся у повному обсязі та у відповідності до погодженого сторонами порядку.

Суд наголошує, що питання наявності або відсутності фактичного фінансування (оплати) між новим та попереднім кредиторами є виключно сферою внутрішніх взаємовідносин цих суб`єктів господарювання. Чинне законодавство не пов`язує дійсність відступлення права вимоги із фактом його попередньої або повної оплати, якщо інше прямо не передбачено договором. Більше того, якби умови щодо фінансування систематично порушувалися фактором, клієнти мали б право на розірвання договорів в односторонньому порядку, чого в даному випадку не відбулося. Навпаки, договори факторингу продовжували діяти, укладались додаткові угоди, що свідчить про відсутність спору між сторонами договору факторингу щодо оплати.

З огляду на принцип свободи договору, закріплений у ст. 629 ЦК України, умови правочину є обов`язковими для його сторін. Оскільки сторони договору факторингу визнали перехід права вимоги завершеним у момент підписання реєстру, відповідач, не будучи стороною цього договору, не має права ставити під сумнів його дійсність лише на підставі власних припущень про відсутність взаєморозрахунків між кредиторами.

Суд також враховує, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки це не змінює характер, обсяг та порядок виконання ним своїх обов`язків. Для боржника правове значення має лише факт належності права вимоги конкретній особі, що в даній справі підтверджено належними доказами.

Щодо доводів про ненаправлення повідомлення про зміну кредитора, суд зазначає, що неповідомлення боржника не звільняє його від обов`язку погашення заборгованості взагалі, а лише надає йому право виконати зобов`язання первісному кредитору. Враховуючи, що відповідач не надав доказів погашення боргу перед ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», він зобов`язаний виконати свій обов`язок перед позивачем.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що доводи відповідача про недійсність договорів факторингу та недоведеність переходу права вимоги є необґрунтованими.

Мотивована оцінка аргументів, наведених учасниками справи

Судом встановлено, що 09.04.2023 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», правонаступником якого є позивач ТОВ «ФК «Ейс» та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 701489796. На виконання умов договору позивачем перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 16 500,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням, долученим до матеріалів справи.

Відповідно до розділу 8.3 договору, процентна ставка за користування кредитом протягом першого періоду (30 днів) становить 0,53 % на день. Згідно з п. 3.2 договору, кількість дисконтних періодів не є обмеженою. Суд зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що функція дисконтних періодів не була активована позичальником у порядку, визначеному договором (згідно п. 3.2.).Враховуючи викладене та умови п. 3.2 договору, суд дійшов висновку про застосування дисконтної ставки у розмірі 1,05% на день для наступних періодів користування, з 31-го дня.

Судом встановлено, що відповідачем у справі на виконання своїх зобов`язань за кредитним договором здійснено переказ коштів: 09.05.2023 у сумі 2624,00 грн, з яких 0,50 грн спрямовано на погашення основного боргу, 08.06.2023 у сумі 5198,00 грн, з яких 0,80 грн спрямовано на погашення основного боргу, 08.07.2023 у сумі 4158,00 грн, з яких 0,30 грн спрямовано на погашення основного боргу.

Згідно з п. 4.2 договору, оскільки зазначеними платежами фактично погашалась заборгованість зі сплати процентів, строк дії договору автоматично продовжувався. Враховуючи динаміку сплат відповідачем у справі та умови щодо пролонгації, суд дійшов висновку, що строк дії договору був продовжений загалом на чотири періоди по 30 днів кожен, всього 120 днів.

Розрахунок заборгованості

Суд зазначає, що позивачем у позовній заяві не зазначено пункти договору, на підставі яких здійснювались нарахування, не деталізовано періоди та відповідні ставки. Водночас стороною відповідача не надано суду контррозрахунку заборгованості.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, постанови від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17 та від 14.12.2021 у справі № 922/4004/20, надання позивачем розрахунку не звільняє суд від обов`язку самостійно перевірити його правильність. За відсутності належного обґрунтування від позивача та за умови неподання контррозрахунку відповідачем, суд вправі та зобов`язаний самостійно здійснити перерахунок сум, що належать до стягнення, спираючись на умови договору.

Самостійний розрахунок заборгованості, проведений судом

Суд самостійно провів перерахунок заборгованості за чотири періоди користування кредитом. За перший період з 09.04.2023 до 09.05.2023 нараховано 2 623,50 грн процентів на тіло кредиту 16 500,00 грн за ставкою 0,53% на день. Відповідач сплатив 2 624,00 грн, з яких 0,50 грн зараховано на зменшення основного боргу до 16 499,50 грн. Протягом другого періоду з 09.05.2023 до 08.06.2023 нараховано 5197,34 грн процентів за ставкою 1,05% на день. Зі сплачених відповідачем 5 198,00 грн на погашення тіла спрямовано 0,80 грн, що зменшило його до 16 498,70 грн. За третій період з 08.06.2023 до 08.07.2023 нараховано 5 197,09 грн процентів. Відповідач сплатив 4 158,00 грн, з яких 0,30 грн зменшили основний борг до 16 498,40 грн, а заборгованість за процентами склала 1 039,53 грн. За четвертий період з 08.07.2023 до 07.08.2023 нараховано 5 197,00 грн процентів, які не були сплачені. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що до стягнення підлягає непогашене тіло кредиту в сумі 16 498,40 грн та проценти в розмірі 6236,53 грн, що разом складає 22 734,93 грн.

При ухваленні рішення суд враховує те, що основними економіко-правовими характеристиками кредиту є строковість, зворотність та платність. За відсутності хоча б однієї з цих ознак договірні відносини між сторонами не можуть вважатися відносинами кредиту. Відтак, у кредитних правовідносинах проценти є платою за користування коштами подібно до плати за користування будь-яким іншим майном, а обов`язок позичальника сплатити проценти, комісію пов`язану з наданням кредиту є елементом конструкції кредитного зобов`язання за участю спеціального суб`єкта банка або фінансової установи.

Письмові докази надані позивачем в обґрунтування позовних вимог доводять, що між сторонами виникли саме кредитні відносини, а тому до стягнення підлягає як сума отриманого кредиту так і проценти, які підлягають сплаті за його користування. Розрахунок розміру відсотків, які підлягають до стягнення, у повній мірі відповідає умовам договору кредитування, що були у встановленому порядку погоджені із позичальником та зафіксовані у договорі кредитної лінії, правил надання коштів у позику.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, цивільне судочинство у справах позовного провадження здійснюється з додержанням принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Відтак, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази у справі, проаналізувавши норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами частково доведеного наявність зобов`язання відповідача ОСОБА_1 перед позивачем ТОВ "Фінансова компанія "Ейс" щодо сплати суми боргу в сумі 22 734,93 грн, в тому за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в сумі 16 498,40 грн та процентів в розмірі 6236,53 грн.

Розподіл судових витрат у справі

Судовий збір

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданні позовної заяви до суду ТОВ «ФК «Ейс» сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у пропорційно до суми задоволених вимог в розмірі 709,45 грн (2 422,40 грн х (22 734,93 грн / 77 627,95 грн)).

Витрати на професійну правничу допомогу

Разом із позовною заявою позивачем заявлено клопотання про відшкодування понесених витрат на правову допомогу у загальному розмірі 7 000,00 грн.

У п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За нормами частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частинами 1,2 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частинами 3-5 ст.137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат .

До схожого висновку Верховний Суд дійшов у своїй постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) та постанові від 15 червня 2022 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20).

Отже, витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною та доказами такої сплати.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N19336/04) зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п.268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги № 27/12/24-01 від 27.12.2024 із протоколом погодження вартості послуг (додаток № 1), додаткову угоду № 6 до Договору № 27/12/24-01 від 27.12.2024 22, відповідно до якого замовник послуг (позивач) доручив адвокатському бюро "Тараненко та партнери" надавати юридичну допомогу по захисту його прав та інтересів з питань, що відносяться до юрисдикції господарських судів, судів загальної юрисдикції, адміністративних судів по справам про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Відповідно до п. 1 (порядковий номер 85), доручено представляти інтереси позивача щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором № 701489796 від 09.04.2023, акт прийому-передачі наданих послуг до у справі за позовом до ОСОБА_1 із описом виконаних робіт на загальну суму 7 000 грн.

Аналізуючи подані представником позивача документи про сплату витрат на правничу допомогу в частині обґрунтованості розміру, заявленого до сплати, суд виходить з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи. Відтак, позивач повинен підтвердити, що витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Оцінюючи предмет позову у цій справ суд дійшов висновку, що наразі існує усталена судова практика щодо стягнення факторами кредиторської заборгованості за договорами споживчого кредиту. Отже предмет позову не вимагає витрачання значної кількості часу для формування позиції позивача, вивчення великої кількості документів та нормативно-правових актів.

Ураховуючи викладене та беручи до уваги обсяг наданих послуг представником, їх складність, наявність усталеної судової практики зі спірного питання, суд уважає, що 4 500 грн є пропорційним обсягу та складності наданих послуг, достатнім для відшкодування понесених витрат на правничу допомогу та відповідатиме критеріям розумності та справедливості. Водночас, означена сума відшкодування не буде нести надмірний тягар для відповідача у порівнянні із сумою заборгованості за кредитним договором, що підлягає до стягнення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати на надання професійної правничої допомоги у розмірі пропорційному до суми задоволених вимог 1 317,92 грн (4 500 грн х (22 734,93 грн / 77 627,95 грн)).

Загальний розмір судових витрат, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 2 027,37 грн (709,45 грн + 1 317,92 грн).

Керуючись ст.ст.2, 12, 13, 49, 76, 81, 120, 123, 126, 127, 141, 178, 247, 258, 259, 263-265, 278 ЦПК України, ст. 207, 526, 546, 626, 628, 634, 638, 1048, 1050, 1054, 1055 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» заборгованість у розмірі 22 734 (двадцять дві тисячі сімсот тридцять чотири) гривні 93 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» судові витрати в сумі 2 027 (дві тисячі двадцять сім) гривень 37 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складений 19.12.2025.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс", , місцезнаходження: м. Київ, Харківське шосе, 19, оф. 2005

Відповідач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , НОМЕР_3

Суддя

Подільського міськрайонного суду

Одеської області Андрій ДЗЮБИНСЬКИЙ