Справа №461/7212/25
Провадження № 2/461/3461/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Зубачик Н.Б.,

секретаря судових засідань Чубей К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кінь Андрій Васильович, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 11 серпня 2014 року у розмірі 60000 грн., за договором позики від 28 січня 2016 року у розмірі 10000 грн., за договором позики від 21 листопада 2012 року у розмірі 1100 доларів США, а також судові витрати.

В обґрунтування поданого позову покликається на те, що 21.11.2012 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 1100 доларів США, які зобов`язався повернути до 22.01.2013. Факт передачі позикодавцем позичальнику коштів, підтверджується його особистим підписом у розписці. Також 11.08.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 60000 грн., які зобов`язався повернути до 10.11.2014. Факт передачі позикодавцем позичальнику коштів, підтверджується його особистим підписом у розписці. Крім цього, 28.01.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 10000 грн., які зобов`язався повернути до 20.03.2016. Факт передачі позикодавцем позичальнику коштів, підтверджується його особистим підписом у розписці. Позивач стверджує, що свої зобов`язання за договором позики відповідач не виконав і кошти в строк не повернув. Просить позов задоволити.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.09.2025 відкрито провадження, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16.10.2025 розгляд справи відкладено та надано відповідачу час на підготовку та скерування відзиву на позовну заяву.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 29.10.2025 розгляд справи відкладено та витребувано у позивача оригінали боргових розписок від 21 листопада 2012 року, від 11 серпня 2014 року та від 28 січня 2016 року.

12.11.2025 представник позивача Кінь А.В. через канцелярію суду подав клопотання про виконання вимог ухвали від 29.10.2025 та надання оригіналів боргових розписок від 21 листопада 2012 року, від 11 серпня 2014 року та від 28 січня 2016 року.

18.11.2025 представник відповідача Івашків Ю.В. через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, ознайомлення з матеріалами справи та надання доступу до матеріалів справи в електронному суді.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 19.11.2025 за клопотанням представника відповідача відкладено розгляд справи.

02.12.2025 адвокат Івашків Ю.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву в якому просить застосувати у справі №461/7212/25 строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначає, що до середини листопада 2025 відповідачу взагалі не було відомо про існування даної цивільної справи, оскільки він давно не проживає за адресою по АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим не отримував ні ухвали суду, ні примірника позовної заяви. Дізнався про даний спір від секретаря суду, через засоби телефонного зв`язку. Відповідач вважає за потрібне скористатися правом на подання відзиву на позовну заяву у строк, встановлений судом (15 днів з дня вручення ухвали, тобто з 18.11.2025 отримання копії позовної заяви та додатків до неї), у зв`язку з чим повідомляє, що відповідачем оспорюється право позивача на заявлення вимог, викладених у позові, у зв`язку зі спливом позовної давності, окрім того заперечує проти обставин, а саме в частині наявності заборгованості. Зазначає, що відповідач не може пригадати обставини укладення договорів позики в повному обсязі, оскільки з часу укладення таких пройшов тривалий період часу, однак впевнений, що повертав позивачу кошти, оскільки протягом більше ніж 10 років позивач не згадував про заборгованість та не виходив на зв`язок з відповідачем. Також, у зв`язку з погашенням заборгованості, розписки відповідач вважав знищеними та не просив у позивача їх повернення, оскільки саме розписки слугували підтвердженням факту отримання коштів відповідачем, а їх знищення, відповідно слугувало підтвердженням факту сплати відповідачем заборгованості в повному обсязі. Про те, що позивач зберіг спірні розписки, йому нічого не відомо. Також сторона відповідача, звертає увагу суду, що з 2013 року та до дати подання позову позивач не згадував про правовідносини між сторонами та не вчиняв жодних дій з метою вирішення спору в позасудовому порядку. Відтак вважає, що строк позовної давності для захисту порушеного права для позивача сплив, з позовними вимогами останній звернувся до суду аж в серпні 2025, тобто після спливу встановленого законом строку. Окрім цього, в позовній заяві не наведено поважних причин пропущення позовної давності.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03.12.2025 розгляд справи відкладено та надано позивачу час на підготовку та скерування відповіді на відзив.

Проте, позивач не скористався визначеним строком, не подав відповіді на відзив та інших заяв до суду від нього не надходило.

Сторони у справі про судовий розгляд даного позову повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 21.11.2012 відповідачем ОСОБА_2 написана власноручно розписка, якою він засвідчив факт отримання ним від ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 1100 доларів США, які зобов`язався повернути до 22.01.2013./а.с. 14, 47/.

Також, 11.08.2014 відповідачем ОСОБА_2 написана власноручно розписка, якою він засвідчив факт отримання ним від ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 60000 грн., які зобов`язався повернути до 10.11.2014./а.с. 15, 48/.

Окрім цього, 28.01.2016 відповідачем ОСОБА_2 написана власноручно розписка, якою він засвідчив факт отримання ним від ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 10000 грн., які зобов`язався повернути до 20.03.2016./а.с. 16, 49/.

Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того є роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що незважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)).

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

До обставин, які підлягають встановленню в даній справі відносяться: факт написання розписки, отримання грошових коштів та зобов`язання повернути борг.

Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу сторона позивача, як на доказ підтвердження отримання відповідачем грошових коштів покликається на розписку від 21 листопада 2012 року, розписку від 11 серпня 2014 року, розписку від 28 січня 2016 року, оригінали яких було надано на виконання вимог ухвали суду та такі знаходяться в матеріалах справи.

Судом встановлено, що відповідно до оригіналів розписок між позивачем та відповідачем укладено договори позики та наявність таких у позивача свідчить про те, що обов`язок повернення коштів відповідачем не виконано. Зі змісту договорів позики вбачається, що відбулася передача грошових сум від позикодавця до позичальника з встановленими термінами виконання грошових зобов`язань.

Разом з тим, сторона відповідача у поданому відзиві заперечуючи проти позову, вказує, що відповідач повернув взяті у борг кошти позивачу, але доказів цьому не надав, проте заявляє про пропуск строку позовної давності, оскільки строк повернення коштів за договором позики від 21.11.2012 сплив 23.01.2016, за договором позики від 11.08.2014 сплив 11.11.2017, за договором позики від 28.01.2016 сплив 21.03.2019, а позов подано у вересні 2025 року.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Отже, за загальним правилом, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи є порушеним право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідно до змісту боргової розписки від 21.11.2012 відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 1100 доларів США, які він зобов`язувався повернути в строк до 22.01.2013, із змісту боргової розписки від 11.08.2014 відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 60000 грн., які він зобов`язувався повернути в строк до 10.11.2014, згідно боргової розписки від 28.01.2016 відповідач отримав від позивача грошові кошти у сумі 10000 грн., які він зобов`язувався повернути в строк до 20.03.2016.

Строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення боргу за борговою розпискою від 21.11.2012 закінчився 23.01.2016, за борговою розпискою від 11.08.2014 закінчився 11.11.2017, за борговою розпискою від 28.01.2016 закінчився 21.03.2019, у той час як позивач звернувся до суду з цим позовом лише 01 вересня 2025 року.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Враховуючи вищезазначене, позивач звертаючись до суду про стягнення боргу за борговими розписками із вказаним у них строком виконання зобов`язання, за якими строк позовної давності закінчився, звернувся лише у 01.09.2025, тобто поза межами позовної давності. Доказів того, що перебіг строку позовної давності переривався, позивачем не надано так само і відповідачем не надано доказів погашення боргу, як і не доведено поважні причини його пропуску, а тому позивач пропустив строк позовної давності та у зв`язку із цим, його позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові на позивача.

Відтак судовий збір необхідно залишити за позивачем, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 207, 256, 257, 261, 267526, 527, 530, 545, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст.81, 128, 141, 247, 258, 259, 263-265, 273, 351-355 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя Зубачик Н.Б.