Єдиний унікальний номер справи № 759/1889/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 жовтня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання,

В С Т А Н О В И В :

30 січня 2025 року позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02 серпня 2006 року позивач та відповідач зареєстрували шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 01 лютого 2007 року. Згідно з рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.01.2015 року шлюб між сторонами розірвано.

У зв`язку з тим, що відповідач ухилявся від утримання сина, у серпні 2014 року позивач звернулася до суду з позовною заявою про стягнення аліментів. Відповідно до рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01.10.2014 року позовну заяву про стягнення аліментів було задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 22.08.2014 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

На даний час повнолітній син позивача та відповідача досяг повноліття у зв`язку з чим стягнення аліментів припинено. Однак, повнолітній син позивача та відповідача - ОСОБА_3 навчається та є студентом 1 курсу Національного транспортного університету, денної форми навчання, що підтверджується договором про навчання № Т - 152 від 13.08.2024 року, договором між Національним транспортним університетом та фізичною (юридичною) особою, яка замовляє платну освітню послугу № 1391 - 24 від 14.08.2024 року та довідкою № 1057 від 08.01.2025 року виданою за підписом декана ФТІТ ОСОБА_4 . Термін закінчення університету 2028 рік. Навчається ОСОБА_3 за рахунок коштів фізичних (юридичних) осіб.

Таким чином, оскільки відповідач ухиляється від свого батьківського обов`язку щодо матеріального утримання свого сина, останній перебуває на повному утриманні своєї матері, яка не в змозі самостійно гідно утримувати та належно забезпечувати життя сина.

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягувати з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, від дня звернення із заявою й до досягнення дитиною двадцяти трьох років.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07 квітня 2025 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 29 травня 2025 року відповідач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Також просив вирішити питання щодо судових витрат.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, призначене на 23 жовтня 2025 року з`явився відповідач, який просив задовольнити апеляційну скаргу. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та належно встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, відповідно до рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2014 року позовну заяву про стягнення аліментів було задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 22 серпня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

На день винесення оскаржуваного рішення син позивача та відповідача досяг повноліття у зв`язку з чим стягнення аліментів було припинено.

Повнолітній син сторін - ОСОБА_3 навчається та є студентом 1 курсу Національного транспортного університету, денної форми навчання, що підтверджується договором про навчання № Т - 152 від 13 серпня 2024 року, договором між Національним транспортним університетом та фізичною (юридичною) особою, яка замовляє платну освітню послугу № 1391 - 24 від 14.08.2024 року та довідкою № 1057 від 08.01.2025 року виданою за підписом декана ФТІТ ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги зазначив, що вирішуючи питання, чи потребує повнолітній син ОСОБА_3 матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням, суд виходив з того, що, враховуючи стаціонарну форму навчання у навчальному закладі, що знаходиться у м. Київ, відсутність джерела доходів, не отримання стипендії, суд прийшов до висновку про те, що ОСОБА_3 в зв`язку з навчанням потребує матеріальної допомоги.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Основним доводом апеляційної скарги було твердження апелянта про те, що дитина не проживає разом з матір`ю, а отже мати не має права на отримання аліментів на утримання дитини; суд першої інстанції позбавив відповідача можливості довести дану обставину, оскільки не задовольнив клопотання про витребування відомостей з Державної прикордонної служби України щодо перетину кордону матір`ю дитини.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем було порушено у судах першої та другої інстанцій питання про витребування зазначених відомостей.

З матеріалів справи вбачається, що у задоволенні клопотання відповідача про витребування зазначених доказів, ухвалою суду першої інстанції від 14 березня 2025 року, було відмовлено у зв`язку з пропуском відповідачем процесуального строку на подання такого клопотання.

Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року у задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів також було відмовлено, оскільки у відповідності до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд роз`яснює, що згідно ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Окрім того, суд роз`яснює, що витребує тільки ті докази, які мають доказове значення по справі.

Відповідач просив витребувати відомості про перетин кордону позивача в період з 01 січня 2020 року по 23 лютого 2025 року. Оскільки переважна частина періоду за який просить надати інформацію відповідач виходить за межі періоду нарахування аліментів (з 20 січня 2025 року по 20 червня 2028 року), такі докази не можуть мати доказового значення у справі.

Крім того, відповідач не був позбавлений можливості надати інші докази на підтвердження своїх аргументів.

Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Позивач надала належні та допустимі докази, що підтверджують факт проживання дитини разом із нею, а саме витяги з реєстру територіальної громади, відповідно до яких позивач та дитина зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач зазначених обставин письмовими доказами не спростував та не подав доказів, що підтверджують проживання дитини у спірний період саме з ним.

Отже, доводи апелянта щодо того, що дитина не проживає з матір`ю та, у зв`язку з цим, не має права на отримання аліментів, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки відповідачем не подано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження таких тверджень.

Апеляційний суд також не може взяти до уваги доводи апелянта щодо ймовірного нецільового використання матір`ю коштів, призначених для утримання дитини, оскільки такі твердження ґрунтуються лише на припущеннях про можливі майбутні події й не підтверджені належними та допустимими доказами.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно з ч. 1 ст. 198 Сімейного кодексу України обидва батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Статтею 199 СК України передбачено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Апеляційний суд роз`яснює, що у разі встановлення факту нецільового використання аліментів або підтвердження обставин, що свідчать про непроживання дитини з матір`ю, платник аліментів має право звернутися до відповідного органу державної виконавчої служби для фіксації таких фактів, а також подати до суду позов про звільнення від сплати аліментів, звільнення від сплати заборгованості за аліментами, зміну порядку чи способу їх стягнення тощо.

На день ухвалення оскаржуваного рішення наявність підстав для стягнення аліментів була передбачена законодавством, позивачем було підтверджено її право на отримання таких аліментів на утримання дитини на період навчання останньої. З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 07 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько