КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/513/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/13505/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Букіної О.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та застосування наслідків недійсності правочину, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила: визнати недійсним договір позики від 03.03.2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; у порядку застосування наслідків недійсності договору позики від 03.03.2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1 748 786,71 грн, що станом на дату подачі позовної заяви згідно з офіційним курсом НБУ становить еквівалент суми позики у розмірі 46 486,30 доларів США; здійснити розподіл судових витрат (т. 1 а.с. 1-7).

Позов мотивовано тим, що у березні 2023 року ОСОБА_2 дізналася, що її чоловік, ОСОБА_3 03.03.2015 року уклав договір позики з ОСОБА_1 , за яким передав останній у борг 46 486,30 доларів США зі строком повернення до 03.07.2015 року. Цей факт підтверджується власноруч написаною письмовою розпискою ОСОБА_1 від тієї ж дати.

17.03.2023 року позивачу стало відомо, що ще у лютому 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва (справа № 760/3337/19) з позовом до ОСОБА_1 з вимогою про стягнення заборгованості за договором позики від 03.03.2015 на суму 1 290 924,56 грн (еквівалент 46 486,30 дол. США за курсом НБУ на момент подання позову), а також 3% річних у розмірі 138 677,13 грн за прострочення повернення позики.

Позивач дізналася, що у справі № 760/3337/19 Солом`янський районний суд м. Києва 02.02.2023 року відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3 через пропущення ним строку позовної давності.

Із рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02.02.2023 року у справі № 760/3337/19 позивач дізналася, що 03.03.2015 року ОСОБА_3 уклав з ОСОБА_1 договір позики, за яким надав останній 46 486,30 доларів США у борг до 03.07.2015.

Разом з цим, позивач вказує, що запозичені грошові кошти були спільної сумісної власності подружжя, проте згода дружини, тобто позивача ОСОБА_2 на укладення цього договору надана не була.

Зі змісту вказаного вище рішення суду позивач дізналася, що факт укладення договору позики підтверджується власноруч написаною розпискою ОСОБА_1 від 03.03.2015 року. Суд встановив, що сторони узгодили всі істотні умови та взяли на себе відповідні зобов`язання.

Також стало відомо, що ОСОБА_1 не повернула позику у визначений строк, у зв`язку з чим 16.01.2019 року ОСОБА_3 надіслав їй претензію з вимогою повернути кошти. Претензія була отримана 22.01.2019 року, однак залишилася без відповіді і виконання. Невиконання зобов`язань стало підставою для подання ОСОБА_3 позову до суду в лютому 2019 року про стягнення заборгованості.

Із вказаного вище рішення позивач також дізналася, що, незважаючи на заперечення ОСОБА_1 про повне повернення позики, суд першої інстанції встановив порушення нею умов договору від 03.03.2015 року як позичальником. Вимоги ОСОБА_3 про стягнення боргу та 3% річних за весь період прострочення суд визнав обґрунтованими. Однак, з огляду на заяву ОСОБА_1 про сплив строку позовної давності, суд застосував ч. 4 ст. 267 ЦК України і відмовив у позові саме через пропущення строку на звернення до суду з таким позовом.

При цьому, позивач вказувала, що суд не врахував, що кошти, передані в борг за цим договором, були спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка не надавала згоди на такий правочин.

Крім того, посилалась, що вона не була обізнана про існування цього договору позики до 17 березня 2023 року, хоча на момент укладення договору позики від 03.03.2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Таким чином, вважала, що кошти, передані у борг за цим договором, були спільною сумісною власністю подружжя, а розпоряджатися ними обидва з подружжя мали право лише за взаємною згодою, що відповідає вимогам ст. 65 СК України.

Оскільки ОСОБА_3 здійснив таке розпорядження самостійно, без згоди дружини, позивач вважала, що це порушило її права власності як подружжя на спільне сумісне майно.

Відповідно, позивач вказувала на недійсність договору позики на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 203 та ст. 215 ЦК України через відсутність у ОСОБА_3 повноважень на укладення такого правочину. Крім того, сам договір суперечить вимогам чинного законодавства.

ОСОБА_2 вважала, що її права можуть бути поновлені виключно шляхом визнання договору недійсним із застосуванням наслідків недійсності згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, яка передбачає повернення сторонами всього, що було одержано за цим правочином.

Позивач зазначала, що подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 02.02.2023 року у справі № 760/3337/19. У скарзі вона просила залучити її до справи як третю особу та надати правову оцінку факту, що ОСОБА_3 передав у борг кошти без її згоди як дружини, і визнати договір позики від 03.03.2015 недійсним.

Однак, ухвалою від 22.11.2023 суд апеляційної інстанції закрив апеляційне провадження за її скаргою, вказавши, що питання про недійсність договору позики не було предметом розгляду у справі, а тому немає підстав для її залучення до участі. При цьому, суд зауважив, що ОСОБА_2 має право подати окремий позов, якщо вважає, що її права щодо спільного майна були порушені.

У зв`язку з цим позивач вважала за необхідне реалізувати своє право на оскарження договору позики від 03.03.2015, укладеного без її згоди, для захисту своїх майнових прав як подружжя.

Окрім того, позивач вважала, що звернення до суду з вимогою про застосування наслідків недійсності цього правочину шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошових коштів, які були передані на підставі недійсного договору відповідає вимогам закону та бути справедливим та ефективним способом захисту порушених прав (т. 1 а.с 1-7).

26 лютого 2024 року до суду від відповідача-1 ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позов визнав у повному обсязі (т. 1 а.с. 61-62).

13 березня 2024 року до суду від представника відповідача-2 ОСОБА_1 - адвоката Фещенка І.С. надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову (т. 1 а.с. 73-78, 88-93).

Посилався на те, що позивачем не надано належних доказів в підтвердження того, що запозичені кошти є спільним майном подружжя. Також посилався, що грошові кошти за оспорюваним правочином були повернуті позикодавцю та чинне законодавство не вимагає обов`язкової згоди позивача на укладання спірного правочину.

Разом з цим вказував, що ОСОБА_3 не оспорював цей правочин, а також не оскаржував у касаційному порядку рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02.02.2023 у справі № 760/3337/19, а тому вважав, що позивач не має права на звернення до суду з даним позовом.

Також вважав, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з даним позовом та підстави для його поновлення, відсутні (т. 1 а.с. 88-93).

19 березня 2024 року та 20 березня 2024 року до суду від представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Воронцової Ю.Б. надійшли відповіді на відзив, в яких остання підтримувала позовні вимоги в повному обсязі (т. 1 а.с. 103-126, 159-169).

18 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Фещенко І.С. подав заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності як підставу відмови в позові (т. 2 а.с. 68-69).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 10 червня 2025 року про виправлення описки, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та застосування наслідків недійсності правочину - задоволено.

Визнано недійсним договір позики від 03 березня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

У порядку застосування наслідків недійсності договору позики від 03 березня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 1 748 786,71 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 7 246,80 грн з кожного (т. 2 а.с. 160-173, 231-232).

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2025 року, стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 84 960 грн. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції та з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 84 960 грн. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції (т. 2 а.с. 237-242).

Не погодившись з рішенням районного суду, 18 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Фещенко І.С. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог (т. 3 а.с. 1-10).

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, з порушенням засад цивільного законодавства в частині справедливості, добросовісності, розумності, принципу правової визначеності.

Вказував, що звернення позивачем до суду з вказаною позовною заявою відбулось 28 грудня 2023 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Однак, позовна заява та рішення суду не містять обґрунтування, що перешкоджало позивачу дізнатись про порушення свого порушеного права ще з 03 березня 2015 року до 23 грудня 2023 року. Твердження позивача стосовно відсутності можливості бути обізнаною про укладення оспорюваного правочину до 17 березня 2023 року через перебування на лікуванні зі своєю новонародженою дитиною з 27 лютого 2015 року по 02 березня 2015 року, а також з 12 березня 2015 року по 20 березня 2015 року, скаржник вважав неспроможними, оскільки кількаденне перебування на лікуванні у 2015 році не надає змоги розумно стверджувати про наявність протягом восьмирічного строку між укладенням правочину та зверненням до суду позивача перешкоди у вигляді неможливості жодним чином знати/дізнатися про укладення договору позики. Інших належних доказів неможливості з об`єктивних причин позивачем бути обізнаною про укладення оспорюваного правочину матеріали справи не містять.

Судом залишено поза увагою той факт, що позивач наголошувала, що подання позову до Солом`янського районного суду м. Києва було спільним рішенням подружжя, оскільки позивач неодноразово повторювала, що вони з чоловіком вирішили піти в суд, що вже свідчить про інформованість існування договору позики.

Також, судом першої інстанції не враховано, що в діях позивачки вбачається порушення принципу недопустимості зловживання процесуальними правами, адже позивач фактично намагається в новому провадженні переглянути остаточне рішення у справі № 760/3337/19.

Щодо поширення на грошові кошти правового значення спільної сумісної власності подружжя, судом першої інстанції залишено поза увагою, що презумпція незалежності майна до спільної власності подружжя є проявом презумпції спільності прав подружжя, обізнаності кожного з подружжя про дії одне одного, які спричиняють зміни в обов`язках, правах та інтересах подружжя.

Вказував, що твердження позивача та відповідача-2 містять взаємовиключення: якщо позивач вказує, що за оспорюваним правочином грошові кошти є спільними, тоді не вбачається можливим позивачем не знати про вибуття такої великої суми у розмірі 46 486,30 доларів США зі спільного сімейного бюджету подружжя ОСОБА_2 без будь-яких очевидних наслідків для подружжя; якщо позивач вказує на те, що остання не знала і не могла знати про укладення між скаржником та відповідачем-1 договору позики від 03 березня 2015 року, то даний факт не може свідчити пол. Спільність походження грошових коштів, скільки йде мова про особисту приватну власність.

Презумпції спільності грошових коштів подружжя недостатньо для визнання будь-якого майна спільним незалежно від наявності факту укладення шлюбу. Доказів на підтвердження того, що передані за оспорюваним правочином кошти були набуті за ранок спільних зусиль до суду не надано.

Вважав висновок суду першої інстанції, що відповідачі діяли недобросовісно під час укладання оспорюваного правочину є помилковим з огляду на те, що скаржник при укладенні договору позики керувалась положеннями ч. 3 ст. 65 СК України, вважаючи, що на положення договору позики грошових коштів не поширюється вимога щодо обов`язкової письмової згоди на укладення такого договору іншого з подружжя, оскільки договір позики грошових коштів не належить до договору, предметом якого є цінне майно подружжя.

Звертав увагу, що апелянт не була обізнана про джерело отримання грошових коштів та не мала об`єктивної можливості встановити, чи отримана сума грошових кошова є особистою приватною власністю відповідача-1 або спільним майном подружжя. За жодних обставин апелянт не могла знати про відсутність письмової згоди іншого з подружжя, а тому не може нести негативні правові наслідки у вигляді стягнення грошових коштів у зв`язку з недійсністю правочину, укладеного за волевиявлення відповідача-1. Будь-яке інше тлумачення порушує принцип справедливості і суперечить позиції Великої Палати Верховного Суду у справі № 756/8056/19, де недійсність договору можлива лише за умови встановлення недобросовісності контрагента, що у даному випадку не мало місця. Проте, суд першої інстанції помилково не застосував дану судову практику, що призвело до ухвалення неправомірного рішення (т. 3 а.с. 1-10).

23 вересня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Танцюри Ю.Б., в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін (т. 3 а.с. 34-46).

У судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_1 - адвокат Педенко Д.В., адвокат Фещенко І.С. підтримали скаргу і просили її задовольнити. Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Танцюра Ю.Б. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення апелянта ОСОБА_1 повернулось із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Проте, відповідач ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом була сповіщена повідомленням під розписку її представників - адвоката Педенко Д.В., адвоката Фещенко І.С., які підтвердили в суді факт належного повідомлення апелянта про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Позивач ОСОБА_2 була сповіщена повідомленням до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення та повідомленням її представника - адвоката Танцюра Ю.Б. під письмову розписку. Факт належного повідомлення позивача ОСОБА_2 в суді підтвердила її представник - адвокат Танцюра Ю.Б. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Повідомлення відповідача ОСОБА_3 про розгляд справи апеляційним судом 23 жовтня 2025 року і 18 грудня 2025 року повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Поряд з цим, 21 жовтня 2025 року від відповідача ОСОБА_3 до апеляційного суду надійшла письмова заява з проханням апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскаржуване рішення без змін, а розгляд справи апеляційним судом провести за відсутності відповідача ОСОБА_3 через зайнятість останнього в інших справах (т. 3 а.с. 30-33, 51-55, 61-68).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

У справі GORYACHYY v. Ukraine (№ 43925/18 рішення в цій справі ухвалене Комітетом 24 лютого 2022 року, оприлюднене 15 вересня 2022 року та є остаточним), ЄСПЛ зауважив, що згідно з національним законодавством апеляційний суд мав обов`язок повідомити заявника про майбутню апеляцію та запропонувати йому викласти свої доводи. На відміну від багатьох інших справ, розглянутих ЄСПЛ, де у відповідних матеріалах не було доказів того, що належна кореспонденція була надіслана заявникам (див., наприклад, «Стрижак проти України», № 72269/01, § 39, 8 листопада 2005 року; Hudakova and Others v. Slovakia, № 23083/05, §§ 30-32, 27 квітня 2010 року; і Лазаренко та інші, згадане вище, §§ 36 і 43), у цій справі докази, надані сторонами, показали, що 4 квітня 2016 року апеляційний суд справді надіслав заявнику рекомендованим листом повідомлення про апеляційну скаргу відповідача. Отже, виявляється, що національний суд належним чином дотримався вимоги, встановленої національним процесуальним законодавством.

ЄСПЛ також зазначив, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи (див., наприклад, згадане вище рішення у справі Лазаренко та інші, § 37, і, у контексті статті 8 Конвенції, Foley v. the United Kingdom (dec.), № 39197/98, вересня 2001 року).

Інакше кажучи, органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви заявника про те, що його права за пунктом 1 статті 6 Конвенції були порушені (див. Yeremeyev v. Ukraine, (dec.) [Committee], № 64766/12, §§ 31 і 32, 26 березня року, та Sydorenko v. Ukraine (dec.) [Committee], №73193/12, § 32, 18 лютого 2021 року).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла наступних висновків.

Вирішуючи спір у вказаній справі та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що згода одного з подружжя на відчуження цінного майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, зокрема грошових коштів, сума яких не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, має бути надана в письмовій формі. Відтак закон встановлює можливість визнання недійсним правочину, який виходить за межі дрібного побутового, за вимогою одного з подружжя, який не давав письмової згоди на відчуження спільного сумісного майна, яке за вартісним критерієм відноситься до цінного. Віднесення майна, набутого за час шлюбу, до спільної сумісної власності подружжя є презумпцією.

Оскільки оспорюваний договір укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 всупереч вимогам закону без згоди ОСОБА_2 , яка є співвласником цього майна, то оскаржуваний правочин підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215, 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Суд першої інстанції погодився із доводами позивача ОСОБА_2 , що про порушення свого права укладенням спірного договору, позивачка дізналася лише у березні 2023 року, пославшись на визнання позову чоловіком позивачки - ОСОБА_3 , який повідомив, що не повідомляв дружину ОСОБА_2 про укладення договору позики.

Посилаючись на недійсність оспюрюваного позивачкою договору позики, а також те, що ОСОБА_1 зобов`язання за правочином не виконано, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову із застосуванням наслідків недійсності правочину, передбачених статтею 216 ЦК України.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону, на думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03 березня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за яким відповідач- 1 ОСОБА_3 передав, а відповідач-2 ОСОБА_1 отримала у борг 46 486,30 доларів США зі строком повернення до 03 липня 2015 року. Цей факт підтверджується власноруч написаною розпискою ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 27).

Позивач ОСОБА_2 та відповідач-2 ОСОБА_3 як станом на час укладання спірного правочину 03 березня 2015 року, так і на час розгляду справи судом першої інстанції та апеляційним судом перебувають у зареєстрованому шлюбі. Вказані обставини не заперечувалися сторонами у справі в суді першої інстанції, такі обставини підтвердила представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Танцюра Ю.Б. в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 3 а.с. 68).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року у справі № 760/3337/19 відмовлено у позові ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики у зв`язку зі пропуском (спливом) позовної давності. В касаційному порядку вказані рішення судів у справі № 760/3337/19 не переглядались (т. 1 а.с. 13-26).

28 грудня 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, зазначивши, що запозичені грошові кошти у розмірі 46 486,30 доларів США були спільним сумісним майном подружжя, проте згоду ОСОБА_2 на укладення цього договору не надавала, а відтак, укладення вказаного договору позики без її згоди порушує її права (т. 1 а.с. 1-35).

Відповідач-2 ОСОБА_3 у відзиві на позовну заяву підтримав позовні вимоги в повному обсязі, в подальшому 21 листопада 2024 року подав до суду письмову заяву в якій підтвердив визнання позову (т. 1 а.с. 61-66 т. 2 а.с. 74-78).

Відповідач-1 ОСОБА_1 , заперечуючи проти позовних вимог, посилалась на те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що запозичені кошти є спільним майном подружжя. Чинне законодавство не вимагає обов`язкової згоди позивача на укладання спірного правочину. Зазначала, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з даним позовом та підстави для його поновлення відсутні (т. 1 а.с. 73-78, 88-93).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном.

Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно,

якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із частинами першою, другою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються спільним майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

На підставі частини другої статті 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Тобто до кола об`єктів правовідносин відносять матеріально виражені речі, у тому числі гроші.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

У частині першій статті 1047 ЦК України законодавець пов`язав обов`язковість укладення договору позики у письмовій формі з умовою, коли його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткового мінімуму доходів громадян, а отже логічним є висновок, що згода іншого з подружжя на укладення такого договору має надаватись також письмово.

Отже, згода одного з подружжя на укладення договору позики, який виходить за межі дрібного побутового та стосується цінного майна, що перебуває у їх спільній сумісній власності, зокрема, грошових коштів, сума яких не менш, як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (частина перша статті 1047 ЦК України), має бути надана у письмовій формі.

У випадку недотримання вказаної вимоги другий з подружжя (хто не був стороною правочину) може оспорити договір позики на підставі частини другої статті 65 СК України.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вирішуючи виключну правову проблему щодо наслідків укладення договору позики грошових коштів одним з подружжя без згоди на те іншого, Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21) у постанові від 11 жовтня 2023 року у справізазначила, що приписи частин другої та третьої статті 65 СК України розповсюджуються на грошові зобов`язання подружжя щодо передачі спільних коштів у позику; договір позики на суму, яка виходить за межі дрібного побутового правочину, укладений одним із подружжя без письмової згоди іншого з подружжя на його укладення може бути визнаний недійсним у разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Крім того вирішуючи питання про те, чи виникає за таким договором позики грошових коштів у іншого з подружжя (того, хто не був його стороною) право на отримання коштів з чоловіка (дружини) сторони договору, Велика Палата Верховного Суду при розгляді вказаної справи зазначила.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 2, 4, 5, 12 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була його стороною. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 439/212/14-ц (провадження 14-75цс18), підстав для відступу від якого не вбачається.

Отже, наслідком недійсності договору позики, укладеного одним з подружжя без згоди на те іншого, є проведення реституції між сторонами недійсного правочину.

Таким чином, колегія суддів переглядаючи вказану справу в апеляційному порядку по суті спору враховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, відповідач-1 ОСОБА_3 на підставі оспорюваного правочину 03 березня 2015 року надав у борг ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 46 486,30 дол. США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України по відношенню гривні до долара США станом на 03.03.2015 року становила гривневий еквівалент 1 153 789,97 грн (один мільйон сто п`ятдесят три тисячі сімсот вісімдесят дев`ять гривень 97 коп.).

Відтак, оспорюваний правочин є таким, що виходить за межі дрібного побутового, оскільки його сума значно перевищує десятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, який станом на 03.03.2015 становив 170,00 грн (неоподатковуваний мінімум доходів громадян (17 грн) х 10).

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції обґрунтованого зазначив, що укладення оспорюваного правочину потребувало отримання письмової згоди іншого подружжя - позивача у справі ОСОБА_2 , що сторонами спірного правочину зроблено не було.

До суду не надано доказів, які б спростовували твердження позивачки ОСОБА_2 та відповідача-1 ОСОБА_3 , що передані останнім у позику (борг) ОСОБА_1 грошові кошти є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . При цьому, сторони не заперечували, що з 2012 року були знайомими і подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на час укладення договору позики перебували у дружніх стосунках.

Тому, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_3 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачкою ОСОБА_2 , розпорядився спільним сумісним майном подружжя, уклавши 03 березня 2015 року зі ОСОБА_1 договір позики, який виходить за межі дрібного побутового і який з урахуванням його вартісного критерію стосується цінного майна, проте, письмово така згода від ОСОБА_2 під час укладення договору позики оформлена не була.

Встановивши, що ОСОБА_3 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, розпорядився спільним сумісним майном подружжя без наявності письмової згоди ОСОБА_2 , уклавши зі ОСОБА_1 договір позики, який виходить за межі дрібного побутового і який з урахуванням його вартісного критерію стосується цінного майна, а ОСОБА_1 внаслідок взаємовідносин, які на той момент між ними існували, знала про те, що ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 , а тому ОСОБА_1 не могла не знати про те, що одержані нею за спірним договором грошові кошти належали подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір - ОСОБА_3 мав отримати, проте не отримав письмової згоди на це другого з подружжя.

У січні 2019 року ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики (справа № 760/3337/19), що підтверджується доказами по справі (т. 2 а.с.14-17).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року у справі № 760/3337/19 відмовлено у позові ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики у зв`язку з пропуском ОСОБА_3 та спливом позовної давності (т. 1 а.с. 13-26).

Разом із тим, з тексту відзиву на позовну заяву вбачається, що представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Фещенко І.С. заявив про застосування строку позовної давності як підстави відмови в позові, посилаючись на те, що із зазначеним позовом ОСОБА_2 звернулась більше ніж через вісім років після укладення оспорюваного договору (т. 1 а.с. 88-93).

Перевіряючи вказані доводи апелянта колегія суддів враховує наступне.

Так, згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,

є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦПК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності.

Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом за власною ініціативою застосовуватись не може за жодних обставин.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 22 березня 2017 року в справі № 6-3063цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Отже, за змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18).

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивачка у справі ОСОБА_2 звертаючись до суду із вказаним позовом про визнання правочину недійсним за перебігом більше як 8 років з моменту його укладення посилалася на те, що передані ОСОБА_3 кошти (46 486,39 доларів США) за договором позики є її з відповідачем ОСОБА_3 спільним майном.

Презумпція належності майна до спільної власності подружжя є проявом презумпції спільності справ подружжя, обізнаності кожного з подружжя про дії одне одного, які спричиняють зміни в обов`язках, правах та інтересах подружжя.

Так, позивачка посилаючись при зверненні до суду із позовом на презумпцію спільності майна, при цьому подаючи вказаний позов через 8 років мотивувала пропуск строку звернення тим, що вона не була обізнана про укладений без її згоди правочин.

В судовому засіданні районного суду 02 квітня 2024 року позивачка ОСОБА_2 підтвердила, що як на час укладення договору позики так і на час розгляду справи судом вона перебуває із ОСОБА_3 у шлюбі і подружжя мають спільний бюджет (т. 2 а.с. 127-133).

Даючи вказаним доводам оцінку, в контексті поданої відповідачем ОСОБА_3 заяви про визнання позову його дружини ОСОБА_2 у т.ч. через неповідомлення ним позивачки ОСОБА_2 про укладення договору позики, а також перевіряючи подану відповідачем ОСОБА_1 заяву про пропуск строку позовної давності, колегія суддів враховує, що позивачка ОСОБА_2 у справі стверджує в одному випадку про спільність справ подружжя, в іншому випадку заявляє про необізнаність дій іншого із подружжя в частині передачі у позику грошових коштів у значному розмірі.

Зокрема, вказані дії ОСОБА_2 свідчать про непослідовність її дій та тверджень.

Посилаючись на презумпцію спільності майна подружжя, позивачка ОСОБА_2 стверджувала про обізнаність відповідача ОСОБА_1 про це в одному випадку; однак не наводила обставин, які б підтверджували, що вона протягом тривалого часу (з 03 березня 2015 року і до 17 березня 2023 року, тобто вісім років) не була і не могла бути обізнана про укладення її чоловіком ОСОБА_3 03 березня 2015 року договору позики та про судову справу № 760/3337/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, а також не доводила, що у справі № 760/3337/19 її чоловік як позивач діяв не в інтересах подружжя, намагаючись стягнути зі ОСОБА_1 борг за договором позики.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги в частині відсутності пропуску строку позовної давності, позивачка зазначала, що про наявність укладення оспорюваного правочину ОСОБА_2 дізналася тільки у березні 2023 року за наслідками її ознайомлення з письмовим звітом Адвокатського об`єднання "ЕВЕРЛІҐАЛ" від 17.03.2023, підготовленим за наслідками проведення юридичного аудиту на запит ОСОБА_2 . Так, у позовній заяві, в судовому засіданні 02.04.2025 року, надаючи особисті пояснення позивач зазначила, що протягом грудня 2022 року - січня 2023 року вона вирішувала питання щодо викупу корпоративних прав однієї із компаній, до якої мав пряме відношення її чоловік ОСОБА_3 , а саме: щодо ТОВ "СІ.ВІ.ЕЙ.ЕМ" або ТОВ "ГУД КОНСОЛІДЕЙШ" (т. 1 а.с. 1-7, 159-169 т. 2 а.с. 127-133, 146-154).

За наслідками проведеного юридичного аудиту (звіт від 17.03.2023) ОСОБА_2 стало відомо про те, що у Солом`янському районному суді міста Києва розглядалася справа № 760/3337/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оспорюваним правочином. як стверджує позивач, саме у березні 2023 їй стало відомо про ухвалене у межах справи № 760/3337/19 рішення від 02.02.2023 про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та про фактичні обставини, які передували зверненню ОСОБА_3 із позовом у вказаній справі. В подальшому, не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_2 у квітні 2023 року звернулася з апеляційною скаргою на вказане вище рішення, а у жовтні 2024 року ОСОБА_2 викупила корпоративні права на компанію ТОВ "ГУД КОНСОЛІДЕЙШ".

Вказане свідчить про активну ділову позицію позивачки ОСОБА_2 та її обізнаність у своїх справах і правах.

Доводи позивачки ОСОБА_2 про те, що у період з 27.02.2015 року по 03.03.2015 року та з 12.03.2015 року по 20.03.2015 року позивач перебувала у лікарні на стаціонарному лікуванні зі своєю новонародженою дитиною - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не можуть бути визнані поважною причиною пропуску строку позовної давності на звернення із зазначеним позовом 28 грудня 2023 року (тобто через вісім з половиною років після укладення оспорюваного позивачкою договору позики) (т. 2 а.с. 118-123).

Надаючи оцінку вказаним діям позивачки із врахуванням обставин справи, суми договору позики, яка є значною, обставин вирішення спору між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у справі № 760/3337/19, колегія суддів доходить висновку, що позивачка знала та за вище вказаних обставин повинна була бути обізнаною про наявність укладеного 03 березня 2015 року договору позики між її чоловіком ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і невиконання останньою зобов`язання з повернення позичених грошей, а звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_2 фактично намагається в новому провадженні домогтися протилежного результату для себе і свого чоловіка - ОСОБА_3 (якому було остаточно відмовлено у стягненні коштів з ОСОБА_1 у справі № 760/3337/19, однак якому ці кошти могли би бути повернуті у цій справі № 760/513/24, яка переглядається судом апеляційної інстанції).

Доходячи вказаного висновку колегія суддів враховує, що правова позиція відповідача у справі ОСОБА_3 при розгляді вказаного спору є фактично ідентичною позиції позивачки ОСОБА_2 у справі, що свідчить про спільність їх дій та намагання досягти позитивного результату вирішення спору щодо стягнення із ОСОБА_1 коштів за договором позики.

З цих підстав суд апеляційної інстанції критично оцінив та відхилив визнання позову ОСОБА_3 у т.ч., що він про укладення оспорюваного правочину ОСОБА_2 не повідомляв (т. 1 а.с. 74-76).

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення у справі «Христов проти України», заява № 24465/04 від 19 лютого 2009 року).

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у зв`язку із пропуском строку позовної давності, тобто з підстав, визначених ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині дотримання позивачкою строку позовної давності при зверненні до суду із вказаним позовом є помилковими та не відповідають обставинам справи та наданим доказам, що призвело до неправильного вирішення спору, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2025 року, стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 84 960 грн. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції та з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 84 960 грн. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції (т. 2 а.с. 237-242).

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у справі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у вправі № 922/3289/21.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав скасування рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року у цій справі, ухваленого по суті спору, то додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2025 року, яким вирішені судові витрати, також слід скасувати.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у справі ОСОБА_1 при розгляді вказаної справи понесла судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 21 740 грн. 40 коп. за подачу апеляційної скарги. Тому зазначені витрати повинні бути їй компенсовані за рахунок позивача (т. 3 а.с. 13).

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), від 09 грудня 1994 року, пункт 29, Серія A, № 303-A, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» [ВП] (Garcia Ruiz v. Spain) [GC], заява № 30544/96, пункт 26, ЄСПЛ 1999-I). Ці принципи застосовувалися у низці справ проти України (див., наприклад, рішення у справах «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, пункти 42-47, від 15 листопада 2007 року, «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 25, від 18 липня 2006 року, та «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, пункти 18 і 19, від 07 жовтня 2010 року).

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року та Додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 липня 2025 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та застосування наслідків недійсності правочину.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) - 21 740 грн. 40 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 23 грудня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов