Номер провадження: 22-ц/813/3019/25
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

02 жовтня 2017 року заступник прокурора Одеської області звернувся до суду з позовом, в якому просив витребувати у ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради земельну ділянку площею 0,0751 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги вмотивовано тим, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року, справа № 2-2590/07, за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку, площею - 0,0751 га., яка розташована по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Зобов`язано Одеську регіональну філію Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» видати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку та зареєструвати її у відповідному реєстрі. На підставі вищезазначеного рішення суду ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею - 0,0751 га., розташовану по Фонтанській дорозі, 95/3-а. У подальшому, 16.04.2008 року за заявою першого заступника прокурора Приморського району м. Одеси про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами вищезазначене судове рішення від 03.09.2007 року було скасоване. Справу направлено на новий судовий розгляд. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2008 року позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Посилаючись на зазначене та те, що земельна ділянка вибула без волі власника і положення ст. 388 ЦК України вказав на необхідність витребування даної земельної ділянки.

Позиція сторони відповідача у суді першої інстанції.

25 жовтня 2018 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням про залишення без розгляду позову Заступника прокурора Одеської області, зазначаючи, що прокурором не доведено необхідності захисту інтересів держави саме прокурором, а всупереч вимогам статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурором не надано жодного доказу на підтвердження своєї позиції, обмежившись посиланням в позовній заяві "на ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», що прокурор здійснює представництво в судді законних інтересів держави", звертаючи увагу на аналогічну позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17 та в ухвалі від 19 липня 2018 року, справа №822/1169/17.

08 квітня 2019 року відповідачем ОСОБА_1 подана заява про застосування строків позовної давності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2024 року у задоволенні позову заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі Одеська міська рада просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

1) висновки суду першої інстанції про добросовісність набуття ОСОБА_1 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 є хибними, оскільки право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку виникла на підставі судового рішення, в якій Одеська міська рада як власник земельної ділянки та орган, уповноважений на прийняття рішень щодо виділення земельних ділянок у власність або користування, участі не брала. Дане судове рішення у подальшому скасовано ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2018 року;

2) стороною відповідача неправомірно здійснено поділ земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 під час розгляду справи судом першої інстанції;

3) строк позовної давності переривався при пред`явленні позову у справі №2/1522/8296/11 (№2/1522/12775/11) та на час розгляду питання щодо права власності на спірну земельну ділянку перебувало на розгляді суду, у той час як про право останнього власника спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , стало відомо 25 квітня 2017 року, коли за нею було зареєстровано право власності на дану земельну ділянку, та в цей же рік було подано позовну заяву до неї, тобто явно в межах строку позовної давності.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог заяви, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивування.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що:

1)громадянка ОСОБА_3 є добросовісним набувачем нерухомого майна, що також визнає і сторона позивача у позовній заяві, і вимога про витребування у неї цього майна є неприйнятною у зв`язку із тим, що добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном;

2)і прокурор, і позивач Одеська міська рада пропустили процесуальний строк звернення з позовом до суду без поважних причин, більш того навіть не ставили питання щодо його поновлення.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції загалом дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, однак помилився з мотивами такої відмови з огляду на таке.

Апеляційний судом встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року, справа № 2-2590/07, за ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку, площею - 0,0751 га., яка розташована по АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі вищезазначеного рішення суду, ОСОБА_2 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0751 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № 42. Зазначений акт виданий та підписаний Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі та зареєстрований.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2008 року зазначене рішення суду за нововиявленими обставинами скасоване, а ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2008 року позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № 42 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,0751 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

22 травня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки та державного акту на право власності на земельну ділянку, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» ОСОБА_2 продав ОСОБА_4 спірну земельну ділянку.

16 жовтня 2008 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки отримала державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :54:006:0240, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за № 42. Зазначений акт виданий та підписаний Управлінням земельних ресурсів у м. Одесі та зареєстрований Управлінням Держкомзему у м. Одесі.

З технічної документації щодо складання державного акта на спірну земельну ділянку, яка виготовлена Управлінням Держкомзему у м. Одесі, встановлено, що ОСОБА_4 10.06.2008 року зверталась до Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» з заявою про видачу державного акту на земельну ділянку по Фонтанській дорозі, 95, для індивідуального житлового будівництва і присадибного господарства, а 16.10.2008 року Управління Держкомзему у м. Одесі Головного управління Держкомзему в Одеської області Державного комітету України видало Рогозній Н.П. державний акт на право власності на спірну земельну ділянку.

30 червня 2009 року ОСОБА_4 на підставі посвідченого нотаріального договору купівлі-продажу Чужовською Н.Ю. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №08 з відповідною відміткою про перехід права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :54:006:0240, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, продала спірну земельну ділянку ОСОБА_5 .

27 травня 2011 року перший заступник прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду із позовом до Управління Державного комітету України із земельних ресурсів у м. Одеса, ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2013 року позов першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0751 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 08; визнано недійсним і скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0751 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_4 , який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за №408.

11 вересня 2019 року ОСОБА_6 звернувся до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2013 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019 року повернуто заяву ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2013 року без розгляду.

Постановою Одеського апеляційного суду від 23 травня 2022 року (справа №2/1522/12775/11) апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2013 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Управління Державного комітету України із земельних ресурсів у м. Одеса, ОСОБА_4 про визнання незаконним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, витребування майна з чужого незаконного володіння, відмовлено.

03 березня 2015 року ОСОБА_5 на підставі договору про поділ спільного майна подружжя передала у власність ОСОБА_7 з виплатою йому грошової компенсації 7 971 610, 00 (сім мільйонів дев`ятсот сімдесят одна тисяча шістсот десять) гривень 00 копійок, посвідченого Чернягіною Н.С. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим №199, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно з Витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-017 відомості про обмеження у використання земельної ділянки, встановлені Порядком введення Державного земельного кадастру, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 17.10.2012 року №1051, не зареєстровані.

25 квітня 2017 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чернягіною Н.С. та зареєстрований за №314, згідно якому право власності на земельну ділянку перейшло до ОСОБА_1 .

На підставі вказаного договору приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Іллічовою Н.А. на державному акті на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :54:006:0240, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд було здійснено відповідний напис про перехід права власності ОСОБА_1 .

На час розгляду справи і у суді першої інстанції, і у суді апеляційної інстанції, відповідач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки кадастровий номер :54:006:0240, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частинами першою, другою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частин першої, другої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Апеляційним судом встановлено, що право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку виникли на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року, яке у подальшому було скасовано, а позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Колегія суддів зазначає, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №922/2416/17).

Водночас, ОСОБА_8 є добросовісним набувачем права власності на земельну ділянку площею 0,0751 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки, на момент придбання нежитлових приміщень ОСОБА_8 не могла, проявивши розумну обачність, знати про те, що це майно вибуло з власності територіальної громади міста Одеси поза її волею, оскільки земельна ділянка належала на підставі договору про поділ майна подружжя ОСОБА_5 , а не Одеській міській раді. Придбаваючи спірне майно, ОСОБА_8 правомірно очікувала, що ОСОБА_5 мав право ним розпоряджатися, а вона після отримання спірної земельної ділянки у власність мала б змогу мирно нею володіти.

При цьому, цивільне законодавство передбачає можливість витребування майна й у добросовісного набувача, але для цього мають бути доведені певні підстави й умови, у тому числі, з дотриманням строку позовної давності.

Статтею 330 ЦК України передбачено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У разі, коли відчуження майна мало місце два і більше разів після укладення правочину, який у подальшому визнано недійсним, таке майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, як від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову на підставі частини першої статті 388 ЦК України.

Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна відчужувача за першим договором.

Враховуючи зазначене та те, що позовна ділянка вибула із власності територіальної громади на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року, яке у подальшому було скасовано, а позовну заяву залишено без розгляду, колегія суддів доходить висновку, що вибуття права власності від територіальної громади м. Одеси відбулось поза волею власника (територіальної громади міста Одеси), а тому наявні підстави для задоволення позовної вимоги про витребування спірної земельної ділянки від ОСОБА_8 на користь Одеської міської ради.

Водночас, у суді першої інстанції ОСОБА_8 подала заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (стаття 261 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається уразі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до частини п`ятої статті 56 ЦПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Норми закону про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

На віндикаційні позови держави в особі органів державної влади поширюється загальна позовна давність.

У разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, та в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган.

Колегія суддів зазначає, що спірна земельна ділянка вибула із власності територіальної громади після ухвалення заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року (справа №2-2590/07), згідно із яким право на спірну земельну ділянку визнано за ОСОБА_2

25 березня 2008 року прокуратура в інтересах Одеської міської ради звернулась із заявою про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 вересня 2007 року (справа №2-2590/07).

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що саме з 25 березня 2008 року прокуратура, яка діяла в інтересах Одеської міської ради, дізналась про порушення свого цивільного права.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Обов`язковою умовою переривання позовної давності шляхом пред`явлення позову також є дотримання вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції та інших, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №523/10225/15-ц).

За змістом частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до особи, яка є боржником, тобто до особи, яка є належним відповідачем за позовом. У разі пред`явлення віндикаційного позову належним відповідачем є володілець майна. Водночас якщо під час розгляду справи майно перейшло у володіння іншої особи, у зв`язку із чим суд здійснив заміну відповідача, то пред`явлення позову до попереднього володільця перериває позовну давність і за вимогою до цієї іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16 (провадження № 12-128гс19) зазначила, що оскільки право власності територіальної громади на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.

Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб.

Побідні висновки викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19).

Аналогічні правові висновки також відображено у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі №522/11931/15-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, з огляду на вище викладене, посилання сторони позивача на те, що ОСОБА_8 набула у травні 2017 року право власності на спірну земельну ділянку неспроможні, а тому вони не пропустили строк позовної давності.

Отже, враховуючи, що обґрунтований по суті позов прокурора було подано з пропуском без поважних причин строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено відповідачем, тому у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Апеляційний суд також зауважує, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2013 року позов першого заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради задоволено. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0751 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 08; визнано недійсним і скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0751 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_4 , який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Одеською регіональною філією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за №408.

Дане рішення суду набрало законної сили 15 квітня 2013 року і дії щодо його оскарження почались з 11 вересня 2019 року (подання заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_6 )

Таким чином, останнє судове рішення, яке набрало законної сили та до 2019 року ніким не порушувалось питання щодо його скасування, щодо спірної земельної ділянки було ухвалено 04 квітня 2013 року (набрало законної сили 15 квітня 2013 року) не було реалізовано уповноваженими на те органами.

Щодо доводів апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що «стороною відповідача неправомірно здійснено поділ земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 під час розгляду справи судом першої інстанції», колегія суддів не бере до уваги, оскільки Верховний Суд у постанові від 10 грудня 2021 року у справі №924/454/20 зазначив, що з огляду на положення ст.ст. 387 та 388 ЦК України на можливість витребування власником земельних ділянок не впливає на їхній поділ та/або об`єднання. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

Вказане відображене і самим скаржником в апеляційній скарзі.

Також доводи апеляційної скарги знайшли своє відображення в мотивах постанови суду апеляційної інстанції. Водночас заявнику відмовлено з підстав застосування позовної давності до спірних правовідносин, про що не зазначалось в апеляційній скарзі.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, однак судове рішення необхідно змінити в частині мотивування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 22 грудня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева