П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/21848/24

Провадження № 22-ц/4815/1302/25

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Панас О.В.

Заочне рішення суду першої інстанції

(скорочений текст) проголошено:

о 15 год. 18 хв. 17 червня 2025 року

у м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: 30 червня 2025 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Маринич В.В.

за участі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і представника позивачів адвоката Рудики Світлани Юхимівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка діє в особистих інтересах та як законний представник в інтересах ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Служба у справах дітей Рівненської міської ради Рівненської області; про усунення перешкод у користуванні власністю житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житла,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року в суд звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житла.

Мотивуючи вимоги, позивачами вказувалося, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Після укладення шлюбу 08 жовтня 2015 року їхній син ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_3 тимчасово вселилися у спірну квартиру.

Покликалися на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дозволу на реєстрацію місця проживання відповідача в їхній квартирі не надавали, адже у неї є своє житло і там зареєстроване місце її проживання. ОСОБА_3 не працює. Останні чотири роки перед зверненням до суду вона поводить себе невідповідно соціальному порядку, зловживає спиртними напоями, всі вартісні речі з квартири винесено і продано або здано в ломбард, в т.ч. і мобільні телефони. Вона в нетверезому вигляді порушує громадський порядок, на зауваження поліції не реагувала. Рішенням Рівненського міського суду від 10 жовтня 2023 року розірвано шлюб між відповідачем і ОСОБА_5 .

Тому просили ОСОБА_3 добровільно звільнити квартиру і переселитися у квартиру АДРЕСА_2 , однак вона не погоджувалася.

При цьому між сторонами жодних договірних чи законних зобов`язань щодо користування спірною квартирою не існує, а житлово-комунальні послуги відповідач за квартиру не сплачує.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 квітня 2025 року до участі у справі залучено ОСОБА_4 як співвідповідача, законним представником якої визнано ОСОБА_3 , та Службу у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Служба у справах дітей Рівненської міської ради Рівненської міської ради; про усунення перешкод у користуванні власністю житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житла.

На судове рішення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано апеляційні скарги.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, яка призвела до неправильного застосування норм матеріального права, просить його скасувати, задовольнивши позов повністю.

Обґрунтовуючи її, зазначалося про неврахування судом того, що позивачам на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Їх син ОСОБА_5 08 жовтня 2015 року одружився з ОСОБА_3 і з того часу подружжя почало проживати у цій квартирі. При цьому ОСОБА_3 не зареєстрована у спірній квартирі. Натомість вона має право на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , де і зареєстроване місце її проживання.

Вважає, що ОСОБА_3 , не працюючи та живучи за рахунок перераховуваних на користь дочки коштів сина позивачів ОСОБА_5 , поводить себе неадекватно, зловживає спиртними напоями, усе майно, що знаходилося у квартирі АДРЕСА_1 , вона продала або здала до ломбарду, з огляду на що позивачі зверталися до Рівненського районного управління поліції. Неодноразово притягувалася до адміністративної відповідальності на підставі постанов Рівненського міського суду від 20 вересня 2019 року за ст. 173 КУпАП, від 16 червня 2023 року за ст.ст. 173, 185 КУпАП і від 03 серпня 2023 року за ст. 184 КУпАП.

10 жовтня 2023 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 припинили шлюбні відносини, однак відповідачі продовжують мешкати без згоди позивачів у спірній квартирі. ОСОБА_3 і ОСОБА_4 перестали бути членами сім`ї ОСОБА_5 . При цьому житлово-комунальні послуги оплачуються позивачами.

ОСОБА_5 після лікування у госпіталі, приїхавши до м. Рівне, не зміг проникнути в квартиру АДРЕСА_1 внаслідок створення відповідачем перешкод. Так само не було допущено до спірної квартири і позивачів. Разом з тим проти добровільного виселення ОСОБА_3 заперечує.

В зв`язку із залишенням без уваги цих обставин судом не застосовано абз. п`ятий п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї", постанов Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі №205/4245/17, від 23 квітня 2020 року у справі №686/8440/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17, від 16 грудня 2020 року у справі №182/7347/18, постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №761/5115/17, ст. 41 Конституції України, ст. 109 ЖК УРСР, ст. 391 і глави 32 "Право користування чужим майном" Цивільного кодексу України.

ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі покликався на помилкове незастосування при вирішенні спору абз. п`ятого п. 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї", постанов Верховного Суду від 31 березня 2020 року у справі №205/4245/17, від 23 квітня 2020 року у справі №686/8440/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17, від 16 грудня 2020 року у справі №182/7347/18, постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №761/5115/17, ст. 41 Конституції України, ст. 109 ЖК УРСР, ст. 391 і глави 32 "Право користування чужим майном" Цивільного кодексу України.

Звертав увагу, що йому і ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Після розлучення 10 жовтня 2023 року із сином позивачів ОСОБА_5 . ОСОБА_3 продовжує проживати у спірній квартирі разом із дочкою ОСОБА_4 , хоча має право на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , де і зареєстроване місце її проживання. При цьому житлово-комунальні послуги оплачуються позивачами. Проти добровільного виселення ОСОБА_3 заперечує.

Посилається на те, що ОСОБА_3 не працює, живе за рахунок перераховуваних на користь дочки коштів ОСОБА_5 , поводить себе неадекватно, зловживає спиртними напоями, усе майно, що знаходилося у квартирі АДРЕСА_1 , вона продала або здала до ломбарду, з огляду на що зверталися до Рівненського районного управління поліції. Вона притягувалася до адміністративної відповідальності 20 вересня 2019 року за ст. 173 КУпАП, 16 червня 2023 року за ст.ст. 173, 185 КУпАП і 03 серпня 2023 року за ст. 184 КУпАП.

Крім того, ОСОБА_5 після лікування у госпіталі приїхав додому, проте не зміг проникнути в квартиру АДРЕСА_1 через недопущення його відповідачем. Так само не було допущено до спірної квартири і позивачів.

Відзив на апеляційні скарги іншими учасниками справи не подавався, хоча про таке право їм роз`яснено ухвалами Рівненського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року і від 21 серпня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги.

Згідно зі ст.ст. 263, 367 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 14 травня 2015 року та посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Дереньком Р.І. (зареєстровано в реєстрі за №706), набув титульне право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Ця ж обставина підтверджується і витягом №37505987 від 14 травня 2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на час купівлі-продажу спірної квартири перебували у зареєстрованому шлюбі - з 25 липня 1981 року і по цей час, тому це житло є об`єктом їх права спільної сумісної власності.

Після укладення шлюбу 08 жовтня 2015 року син позивачів ОСОБА_5 і його дружина ОСОБА_3 з дозволу власників, не обумовлюючи порядку і строку проживання, вселилися у квартиру АДРЕСА_1 . З народженням ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 вона також почала проживати у спірній квартирі.

В подальшому, 10 жовтня 2023 року, зареєстрований між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 шлюб розірвано рішенням Рівненського міського суду.

На час вирішення спірних правовідносин ОСОБА_5 перебуває на військовій службі у складі Збройних Сил України.

З інформаційної довідки №369401005 від 12 березня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна видно, що ОСОБА_6 відповідно до свідоцтва про право власності, наказ №61 від 10 березня 2009 року, виданого Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради, є власником 1/3 частки у квартирі АДРЕСА_2 .

Довідкою від 17 вересня 2024 року №24601 про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщені, виданою Департаментом цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради, встановлено, що у спірній квартирі 15 травня 2015 року зареєстрований ОСОБА_1

ОСОБА_3 та малолітня ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 не зареєстровані, а зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 є квартира АДРЕСА_2 .

На а.с. 13, 14, 15, містяться постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 20 вересня 2019 року, від 16 червня 2023 року та від 03 серпня 2023 року у справах №№569/16202/19, 569/10323/23 і 569/13690/23, якими ОСОБА_3 визнано винною у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173 КУпАП, ст.ст. 173, 185 КУпАП, ч. 1 ст. 184 КУпАП.

Листом від 23 травня 2024 року №170 Аз/200/01-2024 Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області стверджується, що відповідно до даних ІКС ІПНП України в журналі єдиного обліку і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події наявна інформація про звернення ОСОБА_1 20 грудня 2023 року за фактом неправомірних дій колишньої невістки ОСОБА_3 , яка ображала заявника нецензурними словами і погрожувала, за що її притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 1732 КУпАП, а також про звернення ОСОБА_2 07 березня 2024 року за фактом вчинення ОСОБА_3 психологічного насильства щодо заявниці.

У листі від 31 липня 2024 року №Кол-533/200/04-2024 Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області зазначається, що за фактом заяви ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проведено перевірку та прийнято рішення про припинення звернення, оскільки порушені питання щодо перешкоджання ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 стосуються цивільно-правових відносин.

Вважаючи, що їхні суб`єктивні цивільні права на житло порушуються ОСОБА_3 , яка діє в особистих інтересах та як законний представник в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4 , внаслідок створення перешкод у користуванні об`єктом права власності, у листопаді 2024 року в суд звернулися ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з позовом про усунення перешкод шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення вимог позивачів, оскільки право на житло є конституційним правом людини, що гарантується Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Тому позбавлення цього права, в т.ч. шляхом виселення з житлового приміщення, можливе лише на підставі закону, повинно мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Крім того, конституційним правом кожної дитини також є право на житло (ст. 47 Конституції України). При цьому норма ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" забезпечує право дитини на проживання в житлових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Право на житло є одним із основних прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом і майном нормальне існування дитини є неможливим.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в задоволенні позову відмовлено.

Проте з такими висновками не можна погодитися.

Норми статті 47 Конституції України гарантують право кожного на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.ст. 29, 316, 317, 319, 321, 355, 368, 369, 379, 382, 383, 386, 391, 406 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із ст.ст. 9, 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Частини перша-друга ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" вказують, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм парва, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 зазначається, що хоча законодавець при прийнятті Цивільного кодексу України не визначив особливостей застосування норм Цивільного кодексу України до житлових правовідносин у цілому, але відносини, які регулюються Житловим кодексом УРСР, переважно є цивільноправовими й мають регулюватися саме нормами Цивільного кодексу України. Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше в часі, ніж Житловий кодекс УРСР, а тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм Цивільного кодексу України.

Способом захисту права власності власника житлового приміщення від неправомірних дій наймача, який не виселяється після закінчення терміну дії договору, має бути пред`явлення негаторного позову, який за правовою природою є позовом про виселення наймача (постанова Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 752/13845/16-ц).

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернення до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. Тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц зазначається, що з передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі проводити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Верховний Суд зазначає, що неповнолітні діти набувають прав на користування житлом лише у разі набуття такого права батьками або законними представниками. У разі втрати цього права батьками або законними представниками правові наслідки поширюються і на неповнолітніх дітей.

Оскільки статус тимчасових мешканців не дає самостійного права на жиле приміщення, то діти цих осіб прав на займане житло теж не набувають, а у випадках самоправного зайняття жилого приміщення обов`язок виселення без надання іншого жилого приміщення поширюється і на неповнолітніх дітей осіб, які його самовільно зайняли (постанова Верховного Суду від 16 лютого 2023 року у справі № 754/3269/20).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право кожного на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до цієї Конвенції.

Приходячи до переконання про задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , тоді як ОСОБА_3 , яка не є членом сім`ї позивачів, проживаючи у спірній квартирі без законних підстав, оплату спожитих комунальних послуг не здійснює, в зв`язку із чим постачання електроенергії у житлове приміщення було припинено. При цьому враховується, що правовідносини з приводу сервітуту між сторонами припинилися з розірванням шлюбу між сином позивачів ОСОБА_5 та відповідачем.

Разом з тим ОСОБА_3 є власником 1/3 частки у квартирі АДРЕСА_2 , де і зареєстровано її місце проживання. Тобто відповідач має інше житло, право власності на частину якого вона набула відповідно до закону.

Щодо ОСОБА_4 , то вона є малолітньою дитиною, яка навчається у 4-Г класі Рівненського ліцею №15 Рівненської міської ради, з огляду на що повинна проживати в таких санітарно-гігієнічних і побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Натомість обставини, за яких вона проживає у спірній квартирі, зокрема за відсутності електроенергії, не можуть забезпечити їй прийнятні санітарно-гігієнічні та побутові умови, за яких розвиток, виховання і навчання дитини можна вважати повноцінними.

При цьому апеляційним судом зауважується на принципі пропорційності дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, неможливість позивачів реалізувати свої права на законне розпорядження, користування і володіння квартирою АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві власності, стане для них лише надмірним тягарем, який слід вважати непропорційним легітимній меті такого втручання. Тому у випадку незастосування такого заходу не буде досягнуто справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства, які полягають у додержанні права власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , та умовами захисту основних прав людини.

За цих обставин порушені суб`єктивні цивільні права позивачів підлягають судовому захисту, а позов - задоволенню.

Не можна погодитися з висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 02 грудня 2025 року №08-01-2163/25, складеному на виконання ухвали Рівненського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року.

Так, з наведеного висновку Органу опіки та піклування вбачається, що працівниками Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради здійснювалися обстеження та відвідування в сім`ю ОСОБА_3 , з нею проводилися бесіди профілактичного характеру щодо належного виховання, утримання та розвитку дочки ОСОБА_7 . Рівненським міським центром соціальних служб з нею проводилася роз`яснювальна робота щодо формування навичок відповідального батьківства, забезпечення необхідних потреб дитини. Сім`ю було визнано такою, що не потребує соціального супроводу.

З 25 листопада 2025 року соціальні послуги сім`ї ОСОБА_3 надаються відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї простий випадок без соціального супроводу. З сім`єю проводиться робота за соціальною карткою сім`ї/особи. Між мамою і дочкою існують хороші, дружні стосунки. Батько дитини ОСОБА_5 є військовим Збройних Сил України, своїй колишній дружині та малолітній дочці допомагає матеріально, з дитиною постійно спілкується в телефонному режимі. На час здійснення оцінки потреб сім`ї ОСОБА_3 в квартирі відключене світло через заборгованість. Відповідач пояснила, що найближчим часом вирішить дану проблему.

З огляду на те, що для малолітньої ОСОБА_4 проживання у квартирі АДРЕСА_1 є сталим місцем проживання, до якого вона інтегрована і звикла, а у разі його зміни це може негативно вплинути на дитину, Орган опіки та піклування визнав недоцільним виселення зі спірної квартири ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відхиляючи висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради від 02 грудня 2025 року №08-01-2163/25 як хибний, колегія суддів звертає увагу на те, що метою спірних правовідносин є судовий захист конституційного права власників на житло та разом з тим спрямовується і на забезпечення якнайкращих інтересів малолітньої дитини, адже проживання малолітньої ОСОБА_4 у спірній квартирі без доступу до елементарних (базових) потреб очевидно не сприяє її належному соціальному розвитку, вихованню та навчанню. При цьому ОСОБА_3 є співвласником житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 , де самотньо мешкає лише її мати. Тобто відповідач забезпечена іншим житлом на законних правах.

Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як убачається, суд першої інстанції увагу на викладені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.

Підставою для скасування оскаржуваного рішення відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 червня 2025 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 та малолітньої ОСОБА_4 з цієї квартири без надання іншого житлового приміщення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_1

Позивач: ОСОБА_2 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , яка діє у своїх інтересах та як законний представник в інтересах малолітньої ОСОБА_4 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_6 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Рівненської області; місцезнаходження: 33028 м. Рівне Рівненської області, вулиця Шевченка, 45; .

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

Н.М.Ковальчук