ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8335/25 Справа № 199/4543/24 Суддя у 1-й інстанції - СКРИПНИК О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар: Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа: Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення майна з-під арешту (суддя першої інстанції Руденко В.В.),

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року Акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення майна з-під арешту, в якому просило зняти арешт, накладений на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , яке належить па праві власності Акціоненому товариству комерційному банку «ПриватБанк», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно обтяження № 9571828 від 06.05.2015 року, яке було зареєстроване на підставі постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження № 47373025 від 27.04.2015 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції та вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника Роговську А.О. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що воно було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а розгляд справи здійснювався без присутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про призначення судових засідань.

Також вказує, що на момент розгляду даної справи відповідач перебував на військовій службі та не міг знати про наявність судового провадження і був позбавлений можливості подати заяву про застосування строку позовної давності.

В обґрунтування скарги вказано, що позивач після 08.12.2016 р., тобто з моменту реєстрації на себе права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 на підставі дублікату договору іпотеки від 01.12.2016 р. знав та мав змогу знати про наявність арешту нерухомого майна, а отже, про наявність порушення свого права як власника майна. В межах строку позовної давності він не звернувся до суду за захистом свого права, отже, строк звернення був пропущений.

Вказує, що домоволодіння по АДРЕСА_1 є єдиним місцем проживання для відповідача та його сім`ї.

ОСОБА_2 просила рішення Амур-Нижньодніпровського районного м. Дніпропетровська від 30 вересня 2024 року скасувати, застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

Від АТ КБ «ПриватБанк» відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги та просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 08.02.2008 року ОСОБА_1 та ЗАТ КБ ПРИВАТБАНК, правонаступником якого є ПАТ КБ ПРИВАТБАНК, а в подальшому АТ КБ ПРИВАТБАНК уклади договір іпотеки, за умовами якого Іпотекодавець надав в іпотеку належне йому майно за адресою: АДРЕСА_1 .

06.05.2015 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, правонаступником якого є Амур- Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження № 47373025 від 27.04.2015 накладено арешт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про обтяження 9571828 від 06.05.2015).

08.12.2016 року право власності на вищезазначене майно було зареєстровано за позивачем на підставі Договору іпотеки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно: 101, номер запису про право власності 17998026 від 08.12.2016). Реєстрація права власності відбулось на підставі ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що накладений арешт на майно порушує право власності позивача, як власника, а тому ці обтяження підлягають скасуванню.

Колегія суддів не може погодиться з даним висновком у повному обсязі.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Спір, що розглядається, стосується захисту права власності, тому справа підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, що узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 у справі № 813/1341/15 за позовом юридичної особи-іпотекодержателя до органу державної виконавчої служби про визнання протиправною та скасування постанови відповідача у частині накладення арешту на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, та зобов`язання відповідача звільнити майно з-під арешту. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи характер спірних правовідносин, які стосувалися порушення права позивача на задоволення його вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами боржника, виснувала, що спір є цивільно-правовим. Тому залежно від суб`єктного складу його слід вирішувати за правилами цивільного або господарського судочинства.

Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Згідно з частиною третьою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин) постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (частина друга статті 50 Закону України «Про виконавче провадження»(в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин).

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження», а також частиною першою статті 49 цього Закону(в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин) передбачені підстави повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, та підстави закінчення виконавчого провадження.

Отже, державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника лише в разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2023 року у справі № 2-751/11.

З наявної у ЄДРСР інформації вбачається, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2014 року ухвалено рішення у цивільній справі №199/467/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, яким було позовну заяву Банка задоволено частково та У рахунок погашення заборгованості перед публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) за договором кредиту №2008-023 від 08 лютого 2008 року в розмірі 304132,47 доларів США, яка складається з: 133516,59 доларів США - заборгованість за кредитом; 118460,49 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 52155,39 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором та за договором кредиту № 2008-098 від 04 червня 2008 року в розмірі 214920,19 доларів США, яка складається з: 89109,9 доларів США - заборгованість за кредитом; 88727,03 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 37083,26 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, звернути стягнення згідно іпотечного договору № 2008-023 від 08 лютого 2008 року на предмет іпотеки житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 132 кв.м., шляхом проведення прилюдних торгів, з початковою ціною, яка встановлюється на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності в межах процедури виконавчого провадження.

06.05.2015 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, правонаступником якого є Амур- Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження № 47373025 від 27.04.2015 накладено арешт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (номер запису про обтяження 9571828 від 06.05.2015).

08.12.2016 року право власності на вищезазначене майно було зареєстровано за позивачем на підставі Договору іпотеки (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно: 101, номер запису про право власності 17998026 від 08.12.2016). Реєстрація права власності відбулось на підставі ст. ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

З метою приведення нормативно-правових актів у відповідність до вимог чинного законодавства, наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року №512/5, було затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі Інструкція).

Порядок звернення до державної виконавчої служби із заявою про скасування арешту майна, визначений Розділом 8 Інструкції.

До заяви про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення боржником додається документ / копія документа, що підтверджує наявність обставин для винесення відповідної постанови. У разі наявності обставин для одночасного винесення постанов, передбачених цим пунктом, та постанови про виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників, боржником може бути подано одну заяву та додано до неї документ / копія документа, що підтверджує наявність обставин для винесення відповідних постанов.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього заяви боржника перевіряє викладені у цій заяві обставини та додані до неї документи, у тому числі за допомогою автоматизованої системи (щодо стану відповідного виконавчого документа; відомостей про орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, у якого перебував на виконанні виконавчий документ, тощо), Єдиного державного реєстру судових рішень (щодо наявності відповідного судового рішення).

Постанова про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення виноситься не пізніше наступного робочого дня з дня отримання виконавцем підтвердження наявності обставин для винесення такої постанови.

Копія постанови виконавця про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення не пізніше наступного робочого дня з дня винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання відповідна постанова. У випадках, передбачених законом, виконавець на підставі постанови, передбаченої цим пунктом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження майна боржника.

Заява боржника та додані до неї документи, а також документи за результатом розгляду такої заяви приєднуються до матеріалів виконавчого провадження, в межах якого виноситься відповідна постанова.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 6І-4726сво19) зроблено висновок про те, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Аналогічний правовий висновок також викладено у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 року у справі № 369/3757/20 (провадження № 61-3588 св 21).

Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (у чинній редакції), рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, АТ КБ «ПриватБанк» до відділу ДВС із заявою про зняття арешту з майна не звертався та дії державного виконавця у зв`язку з відмовою зняття арешту не оскаржував.

Таким чином, на переконання колегії суддів, звернення АТ КБ «ПриватБанк» саме з позовними вимогами про зняття арешту не відповідає встановленому законом порядку вирішення даного питання.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з позивача АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати у розмірі 4542 грн.

Керуючись статтями141, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Роговська Алла Олександрівна задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2024 року скасувати.

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа: Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення майна з-під арешту відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4542 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 18 грудня 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Халаджи