ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/2330/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Кухаря С.В., Онищенка Е.А., Пантюх Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради про встановлення факту належності на праві власності житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту належності на праві власності житлового будинку, заінтересована особа: Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 вказав, що на підставі свідоцтва на право особистої власності від 24 квітня 1996 року йому належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Свідоцтво видане Мелітопольською райдержадміністрацією, яке було записано в книгу N34 за реєстровим N991. Внаслідок війни будинок був зруйнованим. 14 березня 1996 року на вказаний будинок КП «ММБТІ» було виготовлено технічний паспорт, відповідно до якого будинок за адресою: АДРЕСА_1 , має загальну площу 66,3 кв. м та 43,4 кв. м жилу площу.

Проте, відомості про право власності на будинок не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки на час вчинення нотаріальної дії цього реєстру не існувало, а реєстрація будинку була проведена відповідно до законодавства, що діяло на той момент.

Окрім іншого, заявник вказав, що оскільки відомості про речові права на будинок відсутні в ДРРП, він звернувся із заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради.

29 вересня 2025 року державний реєстратор прийняв рішення N 81069395 про відмову в проведенні реєстраційних дій. Підставою для прийняття такого рішення стало те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень до 01 січня 2013 року. Також державним реєстратором зазначено, що ним був здійснений запит до БТІ, однак у встановлений 30 денний строк інформацію щодо зареєстрованих прав, необхідну для такої реєстрації, ним не отримано. На даний час Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року N 309 та Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року N 376 Терпіннівську сільську територіальну громаду Мелітопольського району Запорізької області з 25 лютого 2022 року віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України.

Тимчасова окупація рф Терпіннівської сільської територіальної громади Мелітопольського району виключає можливість підтвердження реєстрації права власності на його будинок, шляхом надіслання запиту до Бюро технічної інвентаризації. Житловий будинок розташований на тимчасово окупованій території. Унаслідок повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, ведення активних бойових дій на території с. Кам`янське Мелітопольського району було втрачено ( знищено) оригінали правовстановлювальних документів на вказаний житловий будинок.

Встановлення факту належності йому на праві власності житлового будинку має юридичне значення і впливає на його права і законні інтереси, а саме: на можливість впорядкування документів на право власності згідно чинного законодавства з метою отримання в майбутньому компенсації за зруйноване житло.

На підставі вищевикладеного просив суд встановити факт належності ОСОБА_1 на праві власності житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,3 кв.м., жилою площею 43,4 кв.м.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2025 року відмовлено у відкритті провадження, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, а підлягає розгляду в порядку цивільного провадження.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що заявник не просив визнати за ним право власності на будинок, а просив встановити факт належності ОСОБА_1 на праві власності житлового будинку, оскільки будь яким іншим шляхом він цей факт підтвердити не може. Вказував, що на праві приватної власності йому належить житловий будинок загальною площею 66,3 кв. м та 43,4 кв. м житловою площею, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на право особистої власності від 24 квітня 1996 року видане Мелітопольською райдержадміністрацією, яке було записано в книгу N34 за реєстровим N991. Зазначає, що оскільки право власності на нерухоме майно заявником набуто до введення в дію Державного реєстру речових прав, реєстру прав власності на нерухоме майно, воно не зареєстроване в цих реєстрах. Заявник вказує, що ним було обрано правильний спосіб судового захисту щодо підтвердження юридичного факту, а саме наявності неоспорюваного права власності на його власне домоволодіння.

Зазначає, що його право власності на спірне майно ніким не оспорюється. Заявник позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на нерухоме майно відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» інакше як на підставі рішення суду.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Департамент адміністративних послуг Запорізької міської ради, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, шляхом надсилання судової повістки-повідомлення в електронний кабінет підсистеми « Електронний суд» (а.с. 48 ) до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надав.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що факт, про встановлення якого просить заявник, підлягає розгляду в порядку позовного провадження шляхом подання заяви на підставі статті 392 ЦК України, а не заяви про встановлення юридичного факту в порядку окремого провадження.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України", пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі "Меньшакова проти України").

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Із матеріалів справи відомо, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою в порядку окремого провадження, в якій просить встановити факт належності на праві власності житлового будинку.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 315 ЦПК України).

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. В іншому випадку між цими особами виникає спір про право.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи залишає заяву без розгляду.

Підставою звернення ОСОБА_1 до суду із цією заявою є те, що внаслідок повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України, ведення активних бойових дій на території Мелітопольського району внаслідок війни було втрачено (знищено) оригінали правовстановлювальних документів на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , має загальну площу 66,3 кв. м та 43,4 кв. м жилу площу. Відомості про право власності на будинок не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, оскільки на час вчинення нотаріальної дії цього реєстру не існувало, а реєстрація будинку була проведена відповідно до законодавства, що діяло на той момент. 29 вересня 2025 року державний реєстратор прийняв рішення N 81069395 про відмову в проведенні реєстраційних дій. Підставою для прийняття такого рішення стало те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень до 01 січня 2013 року. Також державним реєстратором зазначено, що ним був здійснений запит до БТІ, однак у встановлений 30 денний строк інформацію щодо зареєстрованих прав, необхідну для такої реєстрації, ним не отримано. Отже, він не може зареєструвати право власності на належне йому домоволодіння в єдиній державній інформаційній системі, оскільки державний реєстратор з об`єктивних та незалежних від нього причин (військова агресія російської федерації) не може отримати відповідну інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів, тощо) про реєстрацію Мелітопольським бюро технічної інвентаризації прав приватної власності заявників на належний йому будинок АДРЕСА_1 , оскільки вся територія Мелітопольського району Запорізької області є тимчасово окупованою російською федерацією територією України на яких ведуться бойові дії, а тому на даній території органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження і доступу до архівів Мелітопольського бюро технічної інвентаризації прав приватної власності наразі немає. у зв`язку із чим останній позбавлений можливості належним чином реалізувати свої права .

Метою заявлення вимог ОСОБА_1 є визнання за ним права належності на праві власності спірного житлового будинку.

Тобто заявник фактично просить визнати за ним право власності, набуте раніше на законних підставах.

З урахуванням мотивів заяви у цій справі та її мети, питанням, яке належить дослідити, є визначення порядку захисту порушених прав заявника щодо володіння на праві власності житловим будинком, оригінали правовстановлювальних документів на який було втрачено.

З огляду на те що йдеться про правовідносини, що стосуються права власності та повноважень власника, цілком очевидно, що закон, який регулює спірні правовідносини, є не процесуальним, а матеріальним.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України випливає, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності

Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що за змістом статті 392 ЦК України судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його (див. постанови від 19 травня 2020 року у справі N 916/1608/18 та від 23 червня 2020 року у справі N 909/337/19).

Аналогічного висновку дійшов у своїй постанові Верховний Суд у справі N 201/9106/24 від 02 квітня 2025 року.

Результат аналізу наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що особа, яка є власником/володільцем нерухомого майна, набутого раніше на законних підставах, оригінали правовстановлювальних документів на яке було втрачено, має право на захист свого порушеного права в порядку позовного провадження відповідно до статті 392 ЦК України, яка є спеціальною нормою, що регулює спірні правовідносини.

Таким чином, факт, про встановлення якого просить заявник, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки є порядок захисту порушеного права, а саме звернення до суду в порядку позовного провадження шляхом подання позовної заяви (стаття 392 ЦК України), а не заяви про встановлення юридичного факту в порядку окремого провадження.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що фактично заявник шляхом звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку окремого провадження, ставить вимоги про визнання за ним права власності на спірне житлове приміщення, що суперечить статті 293 ЦПК України.

Вирішуючи питання про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що за обставин цієї справи питання, яке ставить заявник перед судом, вирішується лише в порядку позовного провадження, у зв`язку із чим оскаржуване судове рішення є законним та обгрунтованим, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2025 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 17 грудня 2025 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Кухар С.В. Онищенко Е.А.