Ухвала

Іменем України

17 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 700/479/25

провадження № 61-15101ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Черкаського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Сіренка Ю. В., Новікова О. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , третя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини.

Позов мотивований тим, що на повному утриманні позивачки перебуває внучка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матір`ю дитини є її дочка ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_5 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 14 травня 2014 року по 06 червень 2016 року.

До укладення шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком записаний ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року у справі № 182/1507/16-ц шлюб було розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 ,, ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала з матір`ю ОСОБА_5 , а відповідач сплачував аліменти на утримання дитини у сумі 25% мінімальної заробітної плати.

Позивачка вказує, що після смерті дочки ОСОБА_5 , ОСОБА_3 надав заяву, засвідчену приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, згідно якої надав їй право на догляд за дитиною ОСОБА_4 .

Також після смерті ОСОБА_5 , як отримувача аліментів, надходження коштів на утримання дитини припинилося.

Позивачка вказувала, що на цей час вона сама постійно піклується про онуку, про її фізичний і духовний розвиток, утримує її за власний рахунок.

Згідно довідки КНП «Дніпропетровська міська поліклініка № 6 Дніпропетровської міської ради» від 25 березня 2025 року № ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має відхилення у поведінці, які потребують особливої уваги і лікування.

Батько дитини ОСОБА_3 фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не приймає участі у вихованні дитини, не піклується про неї та не цікавиться її життям, станом здоров`я, не спілкується з дочкою.

ОСОБА_1 просила:

позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня подачі заяви до повноліття дитини.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 10 липня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено:

позбавлено батьківських прав ОСОБА_3 відносно його неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14 травня 2025 року до повноліття дитини;

рішення суду допущено до негайного виконання в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць;

роз`яснено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

позивачка як опікун дитини, у зв`язку з смертю матері, не може самостійно реалізовувати усі права дитини, зокрема щодо лікування, навчання, соціального забезпечення тощо, тоді як батько участі у цьому жодної не приймає;

суд дійшов переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини є наслідком винної поведінки відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав;

враховуючи перш за все інтереси дитини, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 дійсно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, передбачених статтею 150 СК України, тому вбачав підстави для задоволення позовних вимог та позбавлення батьківських прав;

саме для реалізації прав дитини, в першу чергу на лікування та навчання, в інтересах дитини, батька доцільно позбавити батьківських прав;

висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до дитини є одним з джерел доказування і не є обов`язковим для суду, у випадку коли судом встановлено за сукупністю доказів, що змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, враховуючи першочергово інтереси дитини;

матеріалами справи доведено неналежне виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, оскільки він не створює належних умов для утримання дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний та моральний розвиток, суд вважає, що він ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що негативно впливає на розвиток дитини, та несе загрозу здоров`ю та життю дитини, а також враховуючи характер його поведінки, відношення до виконання своїх батьківських обов`язків, яке не змінилося і після пред`явлення цього позову, суд вважав, що він повинен бути позбавлений батьківських прав;

суд вказав, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками;

задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено:

рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 10 липня 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні цих відмовлено;

попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на службу у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків;

вказано, що у іншій частині рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 10 липня 2025 року не переглядалося;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

правовою підставою для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав позивачка визначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України;

тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками;

при вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав щодо дитини вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід слід як крайню міру впливу та захисту прав дитини;

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21, 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23, від 20 березня 2024 року у справі № 405/5236/20;

у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків;

скасовуючи рішення суду в частині позбавлення батьківських прав, апеляційний суд вказав, що судом апеляційної інстанції установлено, що відповідач в добровільному порядку сплачував аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , що спростовує доводи позивача, що дитина перебуває на її повному утриманні. Дослідивши нотаріально завірену заяву ОСОБА_3 , суд зробив висновок про те, що даною заявою відповідач не відмовився від дитини після смерті матері, як зазначила позивачка у позовній заяві, а тимчасово, у період його відсутності з 12 грудня 2024 року на період військових дій по 12 грудня 2025 року, надав згоду на проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з її бабусею ОСОБА_1 та вирішувати питання щодо його дочки за час його відсутності, що пов`язані з навчанням, лікуванням, проживанням та щодо побутових питань. Також на підставі заяви ОСОБА_1 та заяви ОСОБА_3 виконавчий комітет Лисянської селищної ради прийняв рішення № 102 від 30 квітня 2025 року про встановлення тимчасової опіки над малолітньою дитиною ОСОБА_4 та відповідність її інтересам дитини, призначив ОСОБА_1 тимчасовим опікуном над малолітньою дитиною ОСОБА_4 із наданням позивачці права вирішувати всі питання, що стосуються захисту прав та інтересів підопічної, згідно з вимогами чинного законодавства на період з 30 квітня 2025 року до 12 грудня 2025 року, зобов`язав ОСОБА_1 опікуватися станом здоров`я підопічної, її всебічним розвитком, забезпечивши належний догляд, виховання, здобуття освіти, щодо;

апеляційний суд вказав, що на підтвердження доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 долучив до апеляційної скарги витяг з реєстру територіальної громади, з якого вбачається, що відповідач проживає по АДРЕСА_1 , та виробничу характеристику, підписану начальником залізничного цеху С.В. Семеновим, з якої вбачається, що ОСОБА_3 працює на АТ «Нікопольський завод феросплавів» в залізничному цеху монтером колії з листопада 2018 року до теперішнього часу;

отже, перевіривши наведені сторонами в позовній заяві та апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що доводи відповідача ОСОБА_3 знаходять своє підтвердження в матеріалах справи, а саме, що до звернення позивача із даним позовом відповідач не ухилявся від виконання батьківських обов`язків, а навпаки його дії свідчать, що він діяв саме в інтересах дитини, так як він проживає окремо від неповнолітньої доньки та на території, на якій відбувалися (відбуваються) бойові дії і з метою збереження життя, здоров`я дитини, передав бабусі право тимчасової опіки та надавав добровільно матеріальну допомогу у вигляді сплати аліментів;

надані сторонами докази доводять, що бабуся як тимчасовий опікун, належним чином виконувала свої обов`язки та не позбавлена права на оформлення та отримання соціальних виплат відносно неповнолітньої ОСОБА_4 ;

будь-яких доказів того, що позивачка зверталась до відповідача для вирішення питання щодо виховання, навчання, лікування ОСОБА_4 не надано, як і не надано доказів ухилення відповідача від вирішення таких питань чи вжиття заходів для їх вирішення;

надавши правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, та враховуючи принцип справедливості і розумності, колегія суддів зробила висновок про те, що стосунки між позивачем, бабусею неповнолітньої ОСОБА_4 та її батьком ОСОБА_3 мають «складний» характер, проте позбавлення батьківських прав має бути тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Із наданих суду доказів не вбачається, що дії чи бездіяльність відповідача становлять загрозу для дитини. Позивачем не доведено, що відповідач самоусунувся від виховання та утримання неповнолітньої ОСОБА_4 ;

колегія суддів врахувала те, що питання позбавлення батьківських прав є винятковим як для дитини, так і для її батьків, а тим більше у цій справі, за обставин якої, матір дитини померла, а відповідач залишається єдиним із батьків;

окрім цього, колегія суддів апеляційного суду відповідно до приписів частини шостої статті 19 СК України, не погодилась з висновком служби у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради від 30 квітня 2025 року № 103 щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо його неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , оскільки він не є достатньо об`єктивним та обґрунтованим, має рекомендаційний характер та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Висновок органу опіки та піклування складений лише зі слів ОСОБА_1 , тобто не може вважатися достатньо об`єктивним та обґрунтованим. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23 (провадження № 61-8177св24), від 12 березня 2025 року у справі № 930/1141/24 (провадження № 61-994св25);

позивачка не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно неповнолітньої доньки, що могли б бути підставою для позбавлення його батьківських прав;

таким чином, з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, колегія суддів зробила висновок про те, що рішення суду першої інстанції в частині позбавлення батьківських прав підлягає до скасування, оскільки долучені до матеріалів справи докази не підтверджують той факт, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої дитини, крім того, відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якого можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з батьком сімейних відносин не відповідає інтересам доньки;

враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 , як батько дитини, не бере достатньої участі у вихованні неповнолітньої доньки, судова колегія вважала за доцільне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на службу у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. У разі небажання відповідача змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, позивачка не позбавлена права повторно звернутися до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав.

ОСОБА_1 01 грудня 2025 року через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Черкаського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року (повне судове рішення складено 06 листопада 2025 року), у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 .

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду у справах № 760/468/18, № 357/12295/18, № 300/908/17, № 405/5236/20.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

апеляційний суд не врахував критично важливі докази щодо стану здоров`я дитини: медичну виписку, психолого-педагогічну характеристику, акти обстеження умов проживання, довідки органу місцевого самоврядування, висновок служби у справах дітей № 103 від 30 квітня 2025 року;

бабуся ( ОСОБА_1 ) не є законним представником дитини. Вона не може: підписати інформовану згоду на лікування (у т. ч. психіатричне), подавати документи на встановлення інвалідності дитині; отримувати висновки лікарів та ін.;

апеляційний суд неправильно витлумачив «ухилення від виконання батьківських обов`язків». Апеляційний суд зводить усе до разової сплати декількох квитанцій, ігноруючи: тривалу відсутність спілкування з дитиною; повне самоусунення у питаннях здоров`я; відсутність участі у навчанні; ігнорування стану дитини як дитини з інвалідністю; байдужість до її проживання, потреб, емоційного стану; відсутність фізичної присутності у житті дитини понад 7 років;

це суперечить позиції ВС (справи № 760/468/18, № 357/12295/18, № 300/908/17 та ін.), де зазначено: «Сплата аліментів не є підтвердженням виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини». «Ухилення це комплексна поведінка, що виражається у відсутності уваги, виховання, турботи, участі, піклування про здоров`я дитини». У матеріалах справи такі докази є у великому обсязі;

висновок органу опіки № 103 від 30 квітня 2025 року чітко вказує: батько ухиляється; не бере участі у житті дитини; не цікавиться здоров`ям; позбавлення прав відповідає інтересам дитини, що відповідачем не спростовано;

суд апеляційної інстанції порушив принцип найкращих інтересів дитини. Апеляційний суд фактично поставив у пріоритет право батька на формальний сімейний зв`язок, а не реальні інтереси дитини;

постанова Черкаського апеляційного суду підлягає скасуванню, оскільки: суд неправильно застосував статтю 164 СК України; не врахував тяжкий стан здоров`я дитини; не врахував неможливість бабусі реалізовувати рішення щодо лікування/ навчання; не дослідив ключові докази; порушив статті 89, 263 ЦПК; не забезпечив найкращі інтереси дитини.

без позбавлення батьківських прав дитина залишається без особи, уповноваженої приймати рішення щодо її лікування, реабілітації, навчання, соціального захисту, що створює реальну загрозу її життю та здоров`ю. Відповідач самоусунувся від виховання.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Апеляційний суд встановив, що батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 20 листопада 2013 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Нікополю реєстраційної служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області.

Мати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 .

Заявою, яка нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Максименко О. В., ОСОБА_3 , як батько неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надав згоду на те, щоб його дочка, тимчасово, у період його відсутності з 12 грудня 2024 року на період військових дій по 12 грудня 2025 року, проживала з ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , а в разі необхідності могла переїхати з дочкою за будь-якою іншою адресою, та яка вправі вирішувати всі питання щодо його доньки, котрі виникнуть за час його відсутності, в тому числі, але не обмежуючись що пов`язані з навчанням, лікуванням, проживанням та щодо побутових питань. Також цією заявою надав згоду, що нагляд та фактичний догляд за малолітньою дочкою, під час її перебування та проживання за вищевказаною адресою буде здійснювати ОСОБА_1 , яка вживатиме усіх залежних від неї заходів для безпечного перебування його дочки, вирішуватиме будь-які інші питання стосовно дитини та, зокрема, отримувати грошові кошти, які виплачуватимуть його доньці як ВПО.

Згідно з довідкою № 51 від 20 березня 2025 року опорного закладу загальноосвітньої середньої освіти «Боярський ліцей» Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області» ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчається в 5 класі опорного закладу «Боярський ліцей» та перебуває в списковому складі класу.

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Лисянської селищної ради Боярський старостинський округ № 82 від 14 квітня 2025 року про те, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована як внутрішньо переміщена особа та проживає з 24 червня 2024 року за адресою АДРЕСА_3 разом з бабою ОСОБА_1 . За період проживання в селі батько дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за її місцем проживання не з`являвся, умовами проживання, навчання, станом здоров`я не цікавився та не надавав матеріальної допомоги.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Лисянської селищної ради № 102 від 30 квітня 2025 року «Про встановлення тимчасової опіки над малолітньою дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та відповідність її інтересам дитини» за заявою ОСОБА_1 призначено ОСОБА_1 тимчасовим опікуном над малолітньою дитиною ОСОБА_4 ; надано право ОСОБА_1 вирішувати всі питання, що стосуються захисту прав та інтересів підопічної згідно з вимогами чинного законодавства на період з 30 квітня 2025 року до 12 грудня 2025 року та зобов`язано ОСОБА_1 опікуватись станом здоров`я підопічної, її всебічним розвитком, забезпечивши належний догляд, виховання, здобуття освіти тощо.

Висновком служби у справах дітей Виконавчого комітету Лисянської селищної ради від 30 квітня 2025 року № 103 визнано за доцільне позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав відносно своєї малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання № 41 від 02 травня 2025 року дитиною опікується баба, дитина перебуває на її повному утриманні. Зі слів дитини вона дуже любить бабу.

Згідно медичного висновку від 13 травня 2025 № 9 дитина страждає на легку розумову відсталість (F 70.1).

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено, що:

«тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на те, що позивач не надала доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків щодо виховання доньки. Його колишня дружина не зверталася ні до суду, ні до нього щодо способів виконання ним обов`язку утримувати дитину. Після розлучення вони усно погодили з позивачем, що він буде проживати разом батьками, а вона разом з донькою. Крім того, ОСОБА_1 просила його не втручатися у духовний і емоційний стан розвитку доньки, оскільки вона проживає з іншим чоловіком, з яким домовилися створити сім`ю. Зазначав, що позивач отримувала аліменти на дитину від держави і він не вчиняв винних дій щодо неучасті у вихованні дитини. Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки, позивачем не надано.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що зазначені позивачем обставини свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення його батьківських обов`язків відносно доньки є помилковими».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) вказано, що:

«тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) зазначено, що:

«ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Апеляційний суд, установивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає продовжувати спілкуватися із сином, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову в даній справі.

Незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в підготовці дитини до школи чи непідтримання ним захоплення дитиною співом та грою на фортепіано, необізнаність про стан здоров`я дитини не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.

Доводи касаційної скарги про те, що спілкування з батьком завдає психологічний дискомфорт дитині, відхиляються, оскільки матеріали справи свідчать, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю батька в її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право сина на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що:

«тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Апеляційний суд встановив:

відповідач ОСОБА_3 не ухилявся від виконання батьківських обов`язків, а навпаки його дії свідчать, що він діяв саме в інтересах дитини, так як він проживає окремо від неповнолітньої доньки та на території, на якій відбувалися (відбуваються) бойові дії і з метою збереження життя, здоров`я дитини, передав бабусі право тимчасової опіки та надавав добровільно матеріальну допомогу у вигляді сплати аліментів;

позивачка не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно неповнолітньої доньки, що могли б бути підставою для позбавлення його батьківських прав,ураховуючи, що матір дитини померла, а відповідач залишається єдиним із батьків;

висновок служби у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради № 103 від 30 квітня 2025 року щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо його неповнолітньої доньки не є достатньо об`єктивним та обґрунтованим, має рекомендаційний характер та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, складений лише зі слів ОСОБА_1 ;

відповідач не є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно неповнолітньої дитини та не є тією особою, поведінка чи дії якого можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з батьком сімейних відносин не відповідає інтересам доньки.

За таких обставин, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідача.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду № 760/468/18, № 357/12295/18, № 300/908/17, № 405/5236/20 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Черкаського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков