ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 456/5472/21

провадження № 61-16335св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Сердюка В. В.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачка (відповідачка за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Муралло Марія Степанівна, на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 серпня 2022 року, ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 вересня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року у складі колегії суддів Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пилипів О. В., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що сторони у період з 22 серпня 2015 року до 19 травня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 19 травня 2021 року у справі № 438/1928/20, що набрало законної сили.

За час перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей, а саме дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу фактично залишилися проживати разом із матір`ю, проте зберігають зареєстроване місце свого проживання разом із батьком.

Також за час перебування у шлюбі сторонами у справі з метою забезпечення усіх членів сім`ї колишнього подружжя сторін та в інтересах цієї сім`ї набуто квартиру АДРЕСА_1 . Незважаючи на оформлення права власності на квартиру за відповідачем ОСОБА_2 , квартира є об`єктом права спільної сумісної власності. Отже, спірна квартира підлягає поділу з відступленням від засад рівності часток у цій квартирі, оскільки відповідач ОСОБА_2 як батько ухиляється від участі в утриманні малолітніх дітей, зокрема не сплачує присуджені за рішенням суду аліменти, хоча має таку можливість. Діти перебувають на утриманні виключно позивачки, а розмір присуджених батькові до сплати аліментів на дітей є мінімальним.

Добровільної згоди щодо поділу спірної квартири як об`єкта права спільної сумісної власності колишнього подружжя між сторонами у справі не досягнуто, у зв`язку з чим такий поділ може бути проведений виключно на підставі рішення суду із відступленням від розміру часток, тобто право 3/4 ідеальних частини цієї квартири може бути визнано за позивачкою, а решта 1/4 ідеальна частина - за ОСОБА_2 як її власником.

ОСОБА_1 просила суд поділити майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності їх з ОСОБА_2 як колишнього подружжя, а саме квартиру АДРЕСА_1 , відступивши від рівності часток у такому майні, а також визнати за нею право власності на 3/4 частини вказаної квартири.

Судові витрати у загальному розмірі 1 816,00 грн (судовий збір) та витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 7 000,00 грн, а всього - 8 816,00 грн позивачка ОСОБА_5 просила покласти на відповідача ОСОБА_2 .

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 ,в якій просив ухвалити рішення про визначення за ним 41/42 ідеальних часток у належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_1 . Судові витрати у справі, які полягають сплаті як судовий збір у розмірі 992,40 грн, та витрати на професійну правничу допомогу, остаточний розмір яких буде визначено згодом, ОСОБА_2 просить покласти на ОСОБА_5 .

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що спірна квартира хоча й набута за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з метою забезпечення житлом усіх членів сім`ї подружжя та в інтересах сім`ї, але була придбана у переважній більшості за кошти адресної допомоги на придбання житла відповідно до Порядку придбання житла для учасників антитерористичної операції та родин Героїв Небесної Сотні на умовах співфінансування та на виконання рішення Львівської обласної ради від 05 грудня 2017 року № 552 «Про затвердження Комплексної програми соціальної підтримки у Львівській області учасників АТО та їхніх родин, бійців-добровольців АТО, а також родин Героїв Небесної Сотні на 2018-2020 роки», і такі кошти надавалися позивачеві за зустрічним позовом ОСОБА_2 як учаснику АТО згідно із субвенціями з обласного та місцевого бюджетів у сумі 347 306,99 грн та 231 538,00 грн відповідно, що становить 41/42 частки спірної квартири. Їх власні кошти з ОСОБА_5 на придбання цієї квартири становили лише 28 845,01 грн, які і є їх спільно нажитим майном, та становлять 1/42 частки спірної квартири.

Отже, 41/42 частки у спірній квартирі, належній ОСОБА_2 , є його особистою власністю, а не об`єктом спільної їх із ОСОБА_5 сумісної власності, тому спірна квартира у вказаній частині поділу не підлягає, а згадана частка підлягає визначенню виключно за ОСОБА_2 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Стрийський міськрайонний суд Львівської області рішенням від 08 серпня 2022 року первісні позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2 задовольнив частково.

Поділив майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме квартиру АДРЕСА_1 , без відступлення від засад рівності часток у такому нерухомому майні. Визнав за ОСОБА_5 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 . У задоволенні решти первісних позовних вимог відмовив.

Понесені ОСОБА_5 судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви пропорційно до їх задоволення у розмірі 1 210,67 грн їй компенсував за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Решту судового збору у сумі 605,33 грн за пред`явлення зазначених позовних вимог поклав на ОСОБА_5 та залишив за нею.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 понесені нею у зв`язку з розглядом справи пропорційно до задоволених первісних позовних вимог судові витрати у вигляді сплати коштів на професійну правничу допомогу у розмірі 4 666,67 грн. Решту судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, у сумі 2 333,33 грн поклав на ОСОБА_5 та залишив за нею.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнив частково.

Визначив за ОСОБА_2 1/2 ідеальну частку у належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_1 . У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовив.

Стягнув із ОСОБА_5 у дохід держави судовий збір за пред`явлення ОСОБА_2 зустрічних позовних вимог пропорційно до їх задоволення у сумі 472,57 грн. Решту судового збору у сумі 519,83 грн за пред`явлення зазначених позовних вимог компенсував за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов висновку, що спірна квартира АДРЕСА_1 , хоча й була оформлена лише на ОСОБА_2 , однак вона є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін у цій справі, так як переважна більшість коштів на її придбання були розраховані та виділені з обласного й місцевого бюджетів на умовах співфінансування на членів сім`ї з урахуванням подружжя та двох їх малолітніх дітей, а решта коштів виділені із сімейного бюджету подружжя, тому є їх спільними коштами. Правочин, на підставі якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірну квартиру, вчинено за письмовою згодою ОСОБА_5 як його дружини, така згода була обов`язковою та викладена нею у вигляді її окремої заяви про це. Отже, квартира придбана у період перебування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі виключно в інтересах їх сім`ї.

Сторони у справі не досягли згоди щодо поділу спірної квартири, тому квартира підлягає поділу судом у визначений законом спосіб та частки сторін є рівними, оскільки інше домовленістю між ними або шлюбним договором не визначено, а підстав для відступлення від засади рівності часток цього подружжя у спірній квартирі суд не встановив. Крім того, належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_2 як один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні їх двох дітей, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, ОСОБА_5 суду не надано. У свою чергу заборгованість зі сплаті аліментів на двох малолітніх дітей погашена ОСОБА_2 у короткі терміни у повному обсязі.

На цій підставі суд першої інстанції виснував про часткове задоволення первісних і зустрічних позовних вимог та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін у цій справі, а саме квартиру АДРЕСА_1 , без відступлення від рівності часток у такому нерухомому майні, визнавши за ОСОБА_5 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири, а за ОСОБА_2 1/2 ідеальну частку у належній йому на праві власності спірній квартирі.

Стрийський міськрайонний суд Львівської області ухвалою від 13 вересня 2022 року відмовив в ухваленні додаткового рішення за заявою ОСОБА_2 , поданою в його інтересах адвокатом Муралло М. С., про ухвалення додаткового рішення.

Ухвалу мотивовано тим, ОСОБА_2 та його представник адвокат Муралло М. С. не виконали свій процесуальний обов`язок щодо документального підтвердження та доведення понесення відповідних судових витрат на професійну правничу допомогу, оскільки відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, розрахунку та оплати таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Не погоджуючись із рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області рішенням від 08 серпня 2022 року та ухвалою цього ж суду від 13 вересня 2022 року, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Муралло М. С. , оскаржив їх в апеляційному порядку.

Львівський апеляційний суд постановою від 28 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Муралло М. С., залишив без задоволення, рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області рішенням від 08 серпня 2022 року та ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 вересня 2022 року залишив без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції обґрунтовано керувався тим, що право власності на спірну квартиру хоча й оформлено лише на ОСОБА_2 , проте вона є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін у цій справі, оскільки переважна більшість коштів на її придбання були розраховані та виділені з обласного й місцевого бюджетів на умовах співфінансування та на виконання рішення Львівської обласної ради від 05 грудня 2017 року № 552 «Про затвердження Комплексної програми соціальної підтримки у Львівській області учасників АТО та їхніх родин, бійців-добровольців АТО, а також родин Героїв Небесної Сотні на 2018-2020 роки» на членів сім`ї з урахуванням цього подружжя та двох їх малолітніх дітей, а решта коштів були виділені із сімейного бюджету цього подружжя, а, отже, є їх спільними коштами. Правочин, на підставі якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру вчинено за письмовою згодою його дружини ОСОБА_5 і така згода була обов`язковою та викладена у нею у письмовій заяві.

Апеляційний суд вказав, що незважаючи на те, що сторони у справі не досягли спільної згоди щодо поділу квартири, така підлягає поділу судом у визначений законом спосіб, з урахуванням того, що частки майна колишнього подружжя сторін у цій справі є рівними, оскільки інше домовленістю між ними або шлюбним договором не визначено, а підстав для відступлення від засади рівності часток цього подружжя у спірній квартирі немає.

Щодо оскарженої ухвали суду першої інстанції, то апеляційний суд вказав, що доказів того, що ОСОБА_2 протягом тридцяти календарних днів з моменту ухвалення рішення у справі, тобто у період з 08 серпня 2022 року до 08 вересня 2022 року, яким способом, передбаченим у договорі, та у якому розмірі сплачено гонорар адвокату Муралло М. С., суду не подано і такі докази у матеріалах справи відсутні.

'Крім того, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що договір про надання правничої допомоги містить суперечності, зокрема вказано, що первинно сума гонорару становить 9 000,00 грн, а в поданій заяві про ухвалення додаткового рішення зазначено гонорар у розмірі 6 000,00 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Муралло М. С. , засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 серпня 2022 року, ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 вересня 2022 року

та постанову Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити у повному обсязі, а зустрічний позов задовольнити, а також стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати під час розгляду справи в усіх інстанціях.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Як на підставу касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій по суті спору заявник у касаційній скарзі посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема статей 57, 60 Сімейного кодексу України та Комплексної програми соціальної підтримки у Львівській області учасників АТО та їхніх родин, бійців-добровольців АТО, а також родин Героїв Небесної Сотні на 2018-2020 роки», затвердженої рішенням Львівської обласної ради від 05 грудня 2017 року № 552, ірозробленого на її виконання Порядку придбання житла, які покликані забезпечити житлом не лише осіб зазначених у цих документах категорій, але і їхніх родин. Отже, підлягає формуванню висновок Верховного Суду про те, чи може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя майно, придбане за рахунок державної адресної допомоги (субвенції), яка надана за особисті заслуги відповідача для забезпечення житлових прав , у тому числі членів його родини, і розмір якої безпосередньо залежить від кількості членів сім`ї.

Щодо оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат за надання правничої допомоги та постанови апеляційного суду в цій частині заявник із посиланням на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України зазначає, що у справах № 922/445/19 та № 761/34282/18 за подібних правовідносин Верховний Суд сформував висновок, згідно з яким роз`яснив, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною /третьою особою або має тільки бути сплачено.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_5 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 , просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 серпня 2022 року, ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 вересня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року залишити без змін.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 06 грудня 2023 року відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою, витребував справу із суду першої інстанції, надав строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Підставами відкриття касаційного провадження є пункти 1, 3 частині другої статті

389 ЦПК України.

У грудні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 18 листопада 2025 року справу призначив до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що сторони у справі у період з 22 серпня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 19 травня 2021 року (справа № 438/1928/20) (т. 1, а. с. 5-7).

За час перебування у шлюбі у сторін у справі народилося двоє дітей - дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції у Львівській області 18 грудня 2015 року (т. 1, а. с. 8), та син ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим Бориславським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 17 жовтня 2018 року (т. 1, а. с. 9).

Згідно з довідкою від 14 січня 2022 року № 20 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Стрийської міської ради (т. 1, а. с. 83), малолітні діти сторін у справі є членами сім`ї ОСОБА_2 та зареєстровані разом з ним у квартирі АДРЕСА_1 .

За час перебування сторін у шлюбі між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який 09 листопада 2020 року посвідчений приватним нотаріусом Стрийського міського нотаріального округу Львівської області Безегою О. І. та зареєстрований у реєстрі за № 326 (т. 1, а. с. 52-54). Відповідно до цього договору спірна квартира придбана ОСОБА_2 за 607 690,00 грн (без ПДВ), з яких 28 845,01 грн - кошти покупця, 347 306,99 грн - кошти субвенції з обласного бюджету, виділені відповідно до розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації від 22 жовтня 2020 року за № 954/0/5-20, та 231 538,00 грн - кошти субвенції з місцевого бюджету, виділені рішенням Бориславської міської ради Львівської області від 17 вересня 2020 року за № 2604. Договір купівлі-продажу квартири укладений також на підставі Рішення комісії щодо розгляду заяв учасників АТО та членів сімей Героїв Небесної Сотні про призначення або відмову в призначенні адресної допомоги на придбання житла відповідно до Порядку придбання житла для учасників антитерористичної операції та родин Героїв Небесної Сотні на умовах співфінансування та на виконання рішення Львівської обласної ради від 05 грудня 2017 року № 552 «Про затвердження Комплексної програми соціальної підтримки у Львівській області учасників АТО та їхніх родин, бійців-добровольців АТО, а також родин Героїв Небесної Сотні на 2018-2020 роки». Правочин вчинено за письмової згоди дружини покупця - ОСОБА_11 , яка викладена у вигляді окремої заяви.

На підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня 2020 року державним реєстратором виконавчого комітету Стрийської міської ради Львівської області Пошивак З. Т. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності внесено відповідний запис про право власності за номером: 39653877, одноосібним власником спірної квартири зазначено ОСОБА_2 , що підтверджуються витягом, сформованим 11 грудня 2020 року, індексний номер: 236546886 (т. 1, а. с. 51).

Відповідно до розрахунку заборгованості за аліментами, сформованого головною державною виконавицею Бориславського відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Добош Г. В. 01 жовтня 2021 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, відкритому на виконання судового наказу про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_2 , його заборгованість зі сплати аліментів на двох дітей дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 01 жовтня 2021 року складає 9 552,00 грн (т. 1, а. с. 11-12). Згідно із квитанціями від 19 жовтня 2021 року № 128 (т. 1, а. с. 92), від 20 жовтня 2021 року № 170 та від 16 листопада 2021 року № 189 (т. 1, а. с. 96), від 21 січня 2022 року № 0.0..1. (т. 1, а. с. 93) ОСОБА_2 у рахунок заборгованості зі сплати аліментів на дітей перерахував 4 500,00 грн, 1 950,00 грн, 4 000,00 грн та 3 000,00 грн відповідно.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій по суті спору

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.

Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (частини третя статті 70 СК України).

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Суди встановили, що рішення Львівської обласної ради від 05 грудня 2017 року № 552 «Про затвердження Комплексної програми соціальної підтримки у Львівській області учасників АТО та їхніх родин, бійців-добровольців АТО, а також родин Героїв Небесної Сотні на 2018-2020 роки» (далі - Комплексна програма), а також як сама Комплексна програма, так і Порядок придбання житла для учасників антитерористичної операції та родин Героїв Небесної Сотні на умовах співфінансування (далі - Порядок придбання житла), розміщені на офіційному сайті Львівської обласної ради за посиланням на вебсторінку: https://lvivoblrada.gov.ua, та є у вільному доступі, з аналізу яких відомо, що Комплексна програма та розроблений на її виконання Порядок придбання житла покликані забезпечити житлом не лише осіб зазначених у них категорій, але і їх родини.

Відповідно до протоколу № 1 засідання комісії при виконавчому комітету Бориславської міської ради щодо розгляду заяв учасників АТО та членів сімей Героїв Небесної Сотні про призначення або відмову в призначенні адресної допомоги на придбання житла від 10 липня 2020 року (т. 1, а. с. 105) відомо, що ОСОБА_2 призначено адресну допомогу на придбання житла на сім`ю з чотирьох осіб, тобто у тому числі на дружину ОСОБА_5 та двох їх малолітніх дітей - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також суди встановили, що згідно з розрахунком заборгованості за аліментами, сформованого головною державною виконавицею Бориславського відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Добош Г. В. 01 жовтня 2021 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, відкритому на виконання судового наказу про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_2 , його заборгованість зі сплати аліментів на двох дітей дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 01 жовтня 2021 року складає 9 552,00 грн (т. 1, а. с. 11-12).

Згідно із квитанціями від 19 жовтня 2021 року № 128 (т. 1, а. с. 92), від 20 жовтня 2021 року № 170 та від 16 листопада 2021 року № 189 (т. 1, а. с. 96), від 21 січня 2022 року № 0.0..1. (т. 1, а. с. 93) ОСОБА_2 у рахунок заборгованості зі сплати аліментів на дітей перерахував 4 500,00 грн, 1 950,00 грн, 4 000,00 грн та 3 000,00 грн відповідно.

На цій підставі суди дійшли висновку про те, що заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_2 погашена у короткий строк у повному обсязі, більше до дати ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі ним не допускалася.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вирішуючи спір, зазначив, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбана за час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі частково за кошти колишнього подружжя, а частково за кошти субвенцій обласного та місцевого бюджетів на умовах співфінансування на членів сім`ї з урахуванням подружжя та двох їх малолітніх дітей. Правочин, на підставі якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на спірну квартиру, вчинено за письмовою згодою позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом ОСОБА_5 як його дружини і така згода була обов`язковою та викладена у вигляді її окремої заяви про це. Отже, спірна квартира придбана за період перебування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі виключно в інтересах їх сім`ї.

Визначаючи розмір часток сторін, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вказав, що оскільки сторони у справі не досягли згоди щодо поділу спірної квартири, то квартира підлягає поділу судом у визначений законом спосіб та частки сторін є рівними, так як інше домовленістю між ними або шлюбним договором не визначено, а підстав для відступлення від засади рівності часток цього подружжя у спірній квартирі суд не встановив. Оцінюючи можливість відступлення від рівності часток сторін, місцевий суд зазначив, що належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_2 як один із цього подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні їх двох малолітніх дітей, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, ОСОБА_5 суду не надано, а заборгованість ОСОБА_2 зі сплаті аліментів на двох малолітніх дітей ним погашена у короткі терміни у повному обсязі.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виснував про часткове задоволення первісних та зустрічних позовних вимог та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін у цій справі, а саме спірної квартири без відступлення від рівності часток у цьому нерухомому майні, визнавши за ОСОБА_5 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири за кожним.

З такими висновками судів попередніх інстанцій у цій частині колегія суддів погоджується.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності висновку Верховного Суду про те, чи може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя майно, придбане за рахунок державної адресної допомоги (субвенції), яка надана за особисті заслуги відповідача для забезпечення житлових прав, у тому числі членів його родини, і розмір якої безпосередньо залежить від кількості членів сім`ї, з урахуванням статей 57, 60 СК України та Комплексної програми і розробленого на її виконання Порядку придбання житла (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), колегія суддів зазначає таке.

Під час вирішення спорів між подружжям про майно встановленню підлягає обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Майно, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності, під час його розподілу ділиться в рівних частках між ними, якщо шлюбним договором або домовленістю не визначено іншого (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18).

У зв`язку з реалізацією Комплексної програми та відповідно до Порядку придбання житла, прийнятим на її виконання, ця Комплексна програма та розроблений на її виконання Порядок придбання житла покликані забезпечити житлом не лише осіб зазначених у них категорій, але і їх родини.

На виконання Комплексної програми ОСОБА_2 призначено адресну допомогу на придбання житла на сім`ю з чотирьох осіб, тобто на дружину ОСОБА_5 та їхніх дітей - дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також його дружина ОСОБА_5 під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири надала згоду на вчинення вказаного правочину та виклала таку згоду у вигляді окремої заяви.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень СК України та ЦК України діти подружжя не є суб`єктами права спільної сумісної власності на майно подружжя, яке набуто за час перебування у шлюбі.

За приписами частини третьої статті 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Суди встановили, що малолітні діти сторін зареєстровані разом із батьком ОСОБА_2 у спірній квартирі. Доказів на підтвердження фактичного місця проживання дітей сторін у справі після розлучення ОСОБА_5 та ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

За таких обставин доводи касаційної скарги про необхідність формування висновку Верховного Суду про те, чи може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя майно, придбане за рахунок державної адресної допомоги (субвенції), яка надана за особисті заслуги відповідача для забезпечення житлових прав , у тому числі членів його родини, і розмір якої безпосередньо залежить від кількості членів сім`ї, з урахуванням статей 57, 60 СК України та Комплексної програми ірозробленого на її виконання Порядку придбання житла є безпідставними, тому Верховний Суд не формує відповідний правовий висновок.

Отже, вирішуючи спір по суті, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого у цій частині ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами першої

та апеляційної інстанцій у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду

у постановах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Щодо оскарження постанови апеляційного в частині ухвали суду першої інстанції про відмову в ухваленні додаткового рішення

У частині доводів про оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову в ухваленні додаткового судового рішення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, мотиви скасування якої викладені у касаційній скарзі, та постанови апеляційного суду в цій частині колегія суддів зазначає таке.

17 січня 2022 року ОСОБА_2 у зустрічному позові, зокрема, заявив щодо попереднього орієнтовного розрахунку сум судових витрат, які він очікував понести, що свідчить про виконання вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України.

З матеріалів справи відомо, що 03 січня 2022 року між ОСОБА_2 та адвокатом Муралло М. С. укладено договір про надання правничої допомоги № 1-ММ, згідно з яким замовник доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надати правову допомогу у обсязі та на умовах, передбачених цим договором. За змістом пункту 4.2 договору сторони узгодили фіксований розмір гонорару, який становить 9 000,00 грн та інші види послуг, вартість яких узгодили між собою (т. 1, а. с. , 85-87).

Відповідно до пунктів 4.6, 4.7 договору замовник зобов`язувався сплатити гонорар, розрахований згідно з пунктами 4.1-4.5. цього договору та підтверджений актами приймання-передавання виконаних робіт (наданих послуг) протягом тридцяти календарних днів з моменту ухвалення Стрийським міськрайонним судом Львівської області остаточного рішення у справі незалежно від результатів такого рішення. Оплата підлягає перерахуванню замовником на розрахунковий чи картковий рахунок адвоката або внесенню готівкою в касу адвоката.

До зустрічної позовної заяви від 17 січня 2022 року ОСОБА_2 долучено акт приймання-передавання виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) № 1, згідно з яким детальний опис виконаних робіт визначено не у грошовому виразі, а у часовому вимірі. Зокрема, вказано, що адвокатом надано такі послуги: усна консультація, формування позиції захисту - 2 год; пошук, вивчення та аналіз рішень та розпоряджень органів влади та органів місцевого самоврядування - 5 год; вивчення позовної заяви, підготовка та написання зустрічного позову на основі сформованої позиції - 8 год, всього 15 год.

Відповідно до пункту 4 акта приймання-передавання підписанням цього акта замовник підтверджує факт отримання зазначених послуг, у тому числі складання зустрічної позовної заяви з усіма необхідними додатками, яка готова до відправлення учасником справи та подання до суду. Згідно із пунктом 6 цей акт є підставою для проведення розрахунків між сторонами, порядок яких визначено пунктом 4.6. договору про надання правничої допомоги (т. 1, а. с. 90).

Суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився апеляційний суд, відмовляючи в ухваленні додаткового рішення щодо відшкодування судових витрат, понесених ОСОБА_2 у зв`язку із наданням правничої допомоги, виходив із того, що акт приймання-передавання не містить будь-якої суми, що підлягала б розподілу, як сума судових витрат.

Також суд першої інстанції вказав, що у поданій заяві про ухвалення додаткового рішення про стягнення понесених судових витрат представник ОСОБА_2 адвокат Муралло М. С. зазначила, що відповідно до пункту 4.2. договору про надання правничої допомоги № 1-ММ від 03 січня 2022 року сторони узгодили гонорар у загальному розмірі 6 000,00 грн.

Крім того, місцевий суд зазначив, що доказів того, що ОСОБА_2 протягом тридцяти календарних днів з моменту ухвалення рішення у справі, тобто у період з 08 серпня 2022 року до 08 вересня 2022 року, сплатив гонорар адвокату Муралло М. С. в один із способів, визначених у пункті 4.7 договору про надання правничої допомоги, суду не надано і такі докази у матеріалах справи відсутні.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку з реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й стримування від подання безпідставних позовів (скарг).

Згідно з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, заява № 19336/04, § 268).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50цс24).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).

Оцінюючи обґрунтованість заявленого стягувачем розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу за результатами розгляду справи, колегія суддів зауважує таке.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У частині четвертій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (постанова від 12 квітня 2023 року у справі № 346/4401/18, провадження № 61-7466св22).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Відповідно до пункту 4.1 договору про надання правової допомоги від 03 січня 2022 року сторони узгодили згідно із статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» фіксований розмір гонорару адвоката за виконання ним зобов`язань, передбачених цим договором, а саме 9 000, 00 грн. Згідно із пунктами 4.3 та 4. 4 договору за написання будь-якої заяви з процесуальних питань та клопотань гонорар адвоката становить 2 000,00 грн, за участь адвоката у судовому засіданні сторони погодили гонорар адвоката у розмірі 2 000, грн.

У поданій до суду першої інстанції заяві про ухвалення додаткового рішення від 05 вересня 2022 року (т. 1, а. с. 147, 148), адвокат Муралло М. С., посилаючись на часткове задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 , просила стягнути 5 000,00 грн як гонорар з урахуванням: 6 000, 00 грн гонорару відповідно до договору про надання професійної правничої допомоги (500,00 грн - консультації, 4 500,00 грн - підготовка і написання зустрічного позову, 1 000,00 грн - ознайомлення, участі у двох судових засіданнях - 2 000,00 грн х 2 = 4 000,00 грн + 6 000,00 грн = 10 000,00 грн/ 2).

Крім того, суд першої інстанції в ухвалі від 13 вересня 2022 року зазначив, що ОСОБА_2 не надав суду доказів оплати послуг щодо надання професійної правничої допомоги.

Разом із тим, згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, посилання на яку міститься у касаційній скарзі, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Подібний висновок викладено також у постановах Верховного Суду від 08 вересня 2025 року у справі № 715/2449/23 (провадження № 61-14715св24), від 22 жовтня 2025 року у справі № 678/1641/23 (провадження № 61-9770св25).

Таким чином, місцевий суд не встановив фактичних обставин, на підставі яких повинна вирішуватися заява про ухвалення додаткового рішення про відшкодування понесених заявником витрат на правничу допомогу, а також вказавши на відсутність доказів того, що ОСОБА_2 протягом тридцяти календарних днів з моменту ухвалення рішення у справі оплатив надані адвокатом послуги, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі.

Апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, усупереч статті 382 ЦПК України апеляційний суд на вказані обставини справи уваги не звернув, не перевірив належним чином правильність висновків суду першої інстанції в частині оскарження ухвали про відмову у постановленні додаткового судового рішення, помилково залишивши в силі оскаржену ухвалу суду першої інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

За таких обставин касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року в частині залишення без змін ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 вересня 2022 року (про відмову в ухваленні додаткового рішення) підлягає скасуванню, а справа в цій частині направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 серпня 2022 року та постанова Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року в іншій частині підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави

для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування місцевим та апеляційним судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права в частині вирішення вимог первісного та зустрічного позовів є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Згідно із пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

За частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року в частині залишення без змін ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 вересня 2022 року скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 серпня 2022 року та постанова Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2023 рокув іншій частині підлягають залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. З огляду на результат перегляду цієї справи у суді касаційної інстанції, розподіл судових витрат має бути здійснено судом, який буде ухвалювати остаточне рішення у справі.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Муралло Марія Степанівна , задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року в частині залишення без змін ухвали Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13 вересня 2022 року скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 08 серпня 2022 року та в іншій частині постанову Львівського апеляційного суду від 28 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя- доповідач В. В. Сердюк

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська