Номер провадження: 22-ц/813/5781/25
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кострицького В.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Ставніченка Максима Віталійовича, який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 17 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Павлик І.А., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у праві користування майном,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у праві користування майном.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Після придбання квартири позивач виявив, що в ній проживає ОСОБА_3 , яка без будь-яких правових підстав займає нерухомість позивача. Просить виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 17 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у праві користування майном - задоволено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що між сторонами склалася конфліктна ситуація з приводу користування квартирою, внаслідок якої позивач фактично позбавлений можливості проживати в ній, зокрема, з пояснень представника позивача встановлено, що відповідачка заперечує правомірність набуття позивачем права власності на квартиру.

У листопаді 2024 року ОСОБА_3 звернулась до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_1 та ТОВ "Інкас Безпека Україна" про визнання договору купівлі-продажу від 28.06.2024 № 704 недійсним, який ухвалою суду переданий для розгляду за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси та 27.03.2025 судом прийнятий до розгляду (справа № 536/2903/24).

З огляду на наведене, порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачки із займаної квартири та вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить суд Скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 17 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що суд першої інстанції не встановив належними доказами факту проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі; позов ґрунтується лише на твердженнях позивача.

З договору купівлі-продажу випливає, що позивач оглянув квартиру, підтвердив відсутність перешкод у користуванні та відсутність проживання третіх осіб.

Позивач має доступ до квартири, що спростовує наявність перешкод у користуванні.

Наявний інший судовий спір щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним, який безпосередньо впливає на вирішення цієї справи; у зупиненні провадження суд першої інстанції безпідставно відмовив.

Суд не оцінив пропорційність виселення та не дотримався балансу між правом власності позивача і правом скаржника на житло.

Зазначає, що скаржник не має іншого житла, а виселення є крайнім і непропорційним втручанням у її права.

За відсутності доведеного об`єкта спору та належного обґрунтування рішення є незаконним і підлягає скасуванню.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про місце, час та дату судового засідання, однак до судового засідання не з`явились, клопотань про відкладення не подавали, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи відповідно до ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційних скарг та заперечень, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 28.06.2024 № 704, укладеного між ним та ТОВ "Інкас Безпека Україна", на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Державну реєстрацію права власності проведено 28.06.2024, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав.

Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку Т4-144856-ю/о станом на 28.06.2024 за адресою: АДРЕСА_2 відсутні зареєстровані/задекларовані особи.

Водночас згідно наданої на запит суду відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 23.07.2024 ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У той же час положеннями ст. 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, що визначена у п. 2 ст. 8 Конвенції, не здійснюється згідно із законом та не є необхідним в демократичному суспільстві.

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути співмірним із переслідуваною законною метою.

У рішення Європейського суду з прав людини від 02.12.2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс вжитими заходами.

У ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

У той же час ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої і другої ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення вищенаведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення (негаторний позов).

Подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.

Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 28.04.2022 у справі № 334/815/21 та від 13.10.2021 у справі № 759/23652/19.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Судом встановлено, що між сторонами склалася конфліктна ситуація з приводу користування квартирою, внаслідок якої позивач фактично позбавлений можливості проживати в ній, зокрема, з пояснень представника позивача встановлено, що відповідачка заперечує правомірність набуття позивачем права власності на квартиру.

У листопаді 2024 року ОСОБА_3 звернулась до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_1 та ТОВ "Інкас Безпека Україна" про визнання договору купівлі-продажу від 28.06.2024 № 704 недійсним, який ухвалою суду переданий для розгляду за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси та 27.03.2025 судом прийнятий до розгляду (справа № 536/2903/24).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

З огляду на наведене, порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачки із займаної квартири та вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною скаржника не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Посилання скаржника на відсутність доказів її проживання у спірній квартирі є безпідставними, оскільки подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.

Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 28.04.2022 у справі № 334/815/21 та від 13.10.2021 у справі № 759/23652/19.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач оглянув квартиру до укладення договору купівлі-продажу та підтвердив відсутність перешкод, не спростовують встановленого судом факту незаконного користування квартирою після набуття ним права власності. Огляд квартири на момент укладення договору не позбавляє власника права на захист у разі подальшого порушення його прав.

Твердження скаржника про відсутність предмета спору є необґрунтованими, оскільки предметом даної справи є усунення перешкод у користуванні майном, що прямо передбачено Цивільним кодексом України та наявність у позивача доступу до квартири сама по собі не свідчить про відсутність перешкод у користуванні, якщо інша особа фактично займає житло без законних підстав.

Посилання скаржника на розгляд іншої справи щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним не є підставою для зупинення провадження у цій справі. Станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення договір купівлі-продажу є чинним, не визнаним недійсним у встановленому законом порядку, а отже позивач є належним власником спірної квартири. Сам факт відкриття провадження у іншій справі не впливає на вирішення цього спору та не створює об`єктивної неможливості його розгляду.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції є неспроможними. Втручання у право на житло скаржника здійснене на підставі закону, з легітимною метою захисту прав власника та є пропорційним, оскільки скаржник користується квартирою без правових підстав.

Практика ЄСПЛ не надає захисту особі, яка займає житло всупереч правам законного власника.

Посилання скаржника на те, що вона є попередньою власницею квартири, не створює для неї жодних речових прав після відчуження майна. Відсутність у скаржника іншого житла не може обмежувати право власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном, що відповідає усталеній практиці Верховного Суду.

Суд першої інстанції надав належну оцінку всім доказам у справі, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення Приморського районного суду м. Одеси є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції, що не є підставою для його скасування.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

ухвалив :

Апеляційну скаргу адвоката Ставніченка Максима Віталійовича, який діє в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 17 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко