Справа №2-2047/2008
Провадження №4-с/489/50/25
УХВАЛА

17 грудня 2025 м. Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань Горецькою П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Миколаєва скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

встановив.

04 грудня 2025 Султанська О.П. звернулася до суду зі скаргою, в якій просить суд: визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Костянтина Тарасенка Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відповідь вих.. № 139906 від 10 жовтня 2025 щодо відмови у скасуванні арешту, накладеного постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції № 9697049 від 09 липня 2014 про арешт коштів боржника ОСОБА_1 ; скасувати арешт коштів боржника ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції № 9697049 від 09 липня 2014. Посилаючись на те, що згідно відповіді Інгульського ВДВС у м. Миколаєві ПМУМЮ (м. Одеса) від 21.11.2024, на виконанні у відділі державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження № 9697049 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2047 виданого 31.07.2008 Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь МФ АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості у розмірі 140196,89 грн. Також, було повідомлено, що 09.07.2014 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. 27 жовтня 2014 державним виконавцем, керуючись п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану. Матеріали виконавчого провадження знищено у зв`язку з закінченням строку їх зберігання. З відповіді АТ «УкрСиббанк», на підставі Договору купівлі продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011, укладеного між АТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта банк», банк здійснив відступлення права вимоги заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0 від 28.07.2006 укладеним між ОСОБА_1 та банком, на користь нового кредитора. 19 вересня 2013 державним виконавцем винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження з ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта банк». Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 15.02.2011, за скаргою ПАТ «УкрСиббанк» не неправомірні дії державного виконавця, було вирішено питання розподілу коштів стягнутих з боржника у виконавчому провадженні відкритого 21.10.2008 з виконання виконавчого листа у справі № 2-2047. Зокрема, судом встановлено, що від продажу автомобіля, який був предметом забезпечення кредитного договору, стягувач отримав всього 46929,41 грн., за такого реальна сума стягнення (залишок боргу) складає 93276,68 грн. У підсумку викладеного вбачається, що строк повторного пред`явлення виконавчого документа щодо стягнення залишку боргу закінчився 27.10.2017 три роки від дня повернення виконавчого листа стягувану. Проте, на сьогоднішній день продовжують діяти заходи примусового стягнення, зокрема, арешт рахунків боржника, накладений постановою державного виконавця в рамках виконавчого провадження № 9697049, тоді, як процесуально-правові підстави для цього відсутні. Скаржниця звернулася до відділу державної виконавчої служби з заявою про скасування арешту з її рахунків. Проте, відповіддю їй було відмовлено у скасуванні арешту, оскільки постановою від 09.07.2014 арешт був накладений у межах суми стягнення з урахуванням витрат та виконавчого збору. Вважає, що відмова у скасуванні арешту є протиправною діяльністю органу примусового виконання, оскільки станом на день подання скарги, виконавчий лист у цій справі повторно не пред`явлений до виконання, за відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень питання про заміну сторони виконавчого провадження чи про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання не вирішувалося, стягував або інша особа, яка вважає себе правонаступником стягувача не ініціювали продовження виконавчих дій, а вчинення будь-яких дій державним виконавцем за межами виконавчого провадження є неможливим, слід вважати, що збереження більше 10 років арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення є невиправданим втручанням у її право на мирне володіння майном (грошовими коштами).

Від представника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшов відзив на скаргу, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні скарги в повному обсязі. Вказує, що згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 9697049 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2047 виданого 31.07.2008 Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , боргу у сумі 140196,89 грн. на користь ПАТ "Дельтабанк". 21.10.2008 державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. Державним виконавцем в рамках вказаного виконавчого провадження винесено ряд постанов, зокрема, про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, зупинення провадження та відновлення провадження. 09.07.2014 державним виконавцем винесена постанова про арешт коштів боржника у межах суми: 102645,98 грн., з урахуванням виконавчого збору. 27.10.2014 державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції до 05.10.2016). У зв`язку з тим, що боржник не сплатив борг на користь стягувача, а також виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, як це передбачено пунктом 2 частиною 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», у державного виконавця відсутні правові підстави для винесення постанови про зняття арешту з майна боржника. Також, відділ не погоджується із ствердженням скаржника, що питання зняття арешту з майна боржника у разі знищення виконавчого провадження не врегульовано законом. Відповідно до абзацу 3 пункту 16 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень зняття арешту з майна боржника можливо без відновлення виконавчого провадження у разі сплати боржником заборгованості, виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та врегульовано чинним законодавством, що не потребує звернення боржника до суду. Скаржником не надано жодного доказу повного виконання рішення суду, окрім того скаржник сам підтверджує наявність несплаченої заборгованості, а доводи скарги що стягувач чи його правонаступник не пред`явив виконавчий документ на виконання ніяким чином не підтверджують факт виконання боржником ОСОБА_1 виконавчого листа № 2-2047 виданого 31.07.2008 Ленінським районним судом м. Миколаєва. Відсутність дій з боку кредитора щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання або отримання копій/дублікатів не може підтверджувати відсутність претензій по сплаті заборгованості з боку кредитора, так як вчинення таких дій є його правом, а ні обов`язком. Виконавчий документ не був скасований судом або визнаний таким, що не підлягає виконанню, також скаржник не вчиняв ніяких дій направлених на встановлення чи є правонаступники у ПАТ "Дельтабанк" по даному судовому рішенню, а саме не звертався до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які володіють вказаною інформацією. Новий кредитор, не позбавлений права звернутися з вимогою до боржника про виконання зобов`язань за кредитним договором, а також до суду із заявою про поновлення процесуальних строків.

Дослідивши матеріали, суд дійшов такого.

Відповідно до ч. 1 ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Положеннями ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Судом встановлено, Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18.06.2008, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного комерційного Інноваційного банку «УкрСиббанк» заборгованість за кредитом 138134 грн. 22 коп, заборгованість за несплаченими відсотками 644 грн. 88 коп., а всього 138779 грн. 10 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного комерційного Інноваційного банку «УкрСиббанк» судові витрати: 1387 грн. 79 коп. судовий збір, 30 грн. 00 коп. витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, а всього 1417 грн. 79 коп.

31 липня 2008 Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист по вказаній справі.

Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31.05.2010 скаргу ПАТ «УкрСиббанк» на неправомірні дії державного виконавця задоволено; зобов`язано Ленінський відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції перерахувати ПАТ «УкрСиббанк» 5 157,06 грн.

У відповідності до ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 15.02.2011, апеляційну скаргу Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції задоволено частково; ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 31.05.2010 змінено; визнано розпорядження Ленінського відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції від 31.12.2009 в частині визначення суми для перерахунку на користь держави як погашення виконавчого збору в сумі 515,71 грн. неправомірним.

З мотивувальної частини вказаної ухвали суду вбачається, що від продажу автомобіля Hyundai Sonata NF2.4 А, 2006 року випуску, на рахунок стягувача в сумі 46413 грн. 50 коп. в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 .

Відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.01.2013 замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на ПАТ Дельта Банк» у виконавчому провадженні, відкритому у цивільній праві за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Частиною першою статті п`ятої Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст.451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу ДВС усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

У постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 471/283/17-ц (провадження № 61-331св18) зроблено висновок, що «згідно з частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Постановою старшого державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 09.07.2014 у виконавчому провадженні № 9697049, накладено арешт на кошти, що містяться на рахунках, в тому числі на тих, що будуть відкриті після винесеної даної постанови та в іноземній валюті в Миколаївському районному управлінні Приватбанк та АТ «УкрСиббанк» та належить боржнику ОСОБА_1 .

Як вбачається з листа Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 21.11.2024 за вих. № 162086, згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 9697049 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2047 виданого 31.07.2008 Ленінським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь МФ АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість у розмірі 140196,89 грн. 27 жовтня 2014 державним виконавцем, керуючись п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

З листа АТ «УкрСиббанк» від 05.11.2024 за вих. № 27-1-01/12548, вбачається, що на підставі Договору купівлі продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011, укладеного між АТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк», банк здійснив відступлення права вимоги заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0 від 28.07.2006, укладеного між ОСОБА_1 та МФ АКІБ «УкрСиббанк», на користь нового кредитора. Будь-які фінансові претензії за вищевказаним кредитним договором з боку банку відсутні, оскільки фактичним кредитором за Кредитним договором є АТ «Дельта Банк».

Оспорюваний арешт на майно боржника ОСОБА_1 накладався відповідно до Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV).

Згідно із частиною другою статті 57 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на момент накладення арешту на майно боржника) арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Схожі за змістом приписи містяться в статті 56 Закону № 1404-VIII.

Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.

Правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Частина перша статті 47 Закону № 606-XIV визначала, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу в разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника-юридичної особи, місце проживання, перебування боржника-фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник-фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і в подальшому в частині першій статті 37 Закону № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

Правові підстави для повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, у статті 48 Закону № 606-XIV визначались так: виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню) (частина перша цієї статті); виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених частиною першою статті 47 цього Закону, повертається до органу, який пред`явив виконавчий документ до виконання (частина друга цієї статті).

У Законі № 1404-VIII на відміну від Закону № 606-XIV повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, не визначається як окрема підстава завершення виконавчого провадження, а є правовою підставою для закінчення виконавчого провадження (пункт 10 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII).

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (частини перша та друга статті 49 Закону № 606-XIV).

Підстави для закінчення виконавчого провадження на момент розгляду цієї справи в судах визначені в частині першій статті 39 Закону № 1404-VIII.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2025 року в справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) зазначила, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII).

Водночас частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Схожі за змістом норми містяться у частинах першій, другій статті 40 Закону № 1404-VIII.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що законодавець у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).

Враховуючи наведене повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Також виконавець знімає арешт з майна боржника, якщо після повернення виконавчого документа стягувачу встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню (частина четверта статті 40 Закону № 1404-VIII).

Відповідно до частини третьої статті 60 Закону № 606-XIV з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом (аналогічні положення містить частина третя статті 59 Закону № 1404-VIII).

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 60 Закону № 606-XIV; частина п`ята статті 59 Закону № 1404-VIII).

Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.03.2025, у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва по цивільній справі за позовом Акціонерного комерційного Інноваційного банку «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовлено.

Також, судом встановлено, що 18.02.2025, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернувся до суду з заявою в якій просив замінити позивача по справі №2-2047/2008 Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів».

Ухвалою суду від 20.02.2025, заяву Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про заміну сторони повернуто заявнику без розгляду.

Ухвалою суду від 08.04.2025, у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для подання заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18.06.2008 у цивільній справі № 2-2047/2008 залишено без розгляду.

Разом із тим нормою пункту 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 01 листопада 2022 року) визначено, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.

Відповідно до листа Інгульського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 08 жовтня 2025 за вих.. № 139906, згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 9697049 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2047 виданого Ленінським районним судом м.Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 боргу у сумі 140196,89 грн. на користь ПАТ «Дельта Банк». Постанова про арешт коштів боржника винесена по виконавчому провадженню № 9697049 в межах суми залишку заборгованості, тому ствердження про накладення державним виконавцем арешту на всі кошти є помилковим.

Від боржника, стягувача не надходило повідомлення про повне або часткове виконання виконавчого документа.

Зазначений арешт на кошти ОСОБА_1 є чинним на час розгляду скарги боржника. При цьому матеріали виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчого листа № 2-2047/2008, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва від 31.07.2008, знищені, оскільки їх строк зберігання закінчено.

Водночас, скаржниця зазначає, що збереження більше 10 років арешту, накладеного державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення є невиправданим втручанням у її право на мирне володіння майном (грошовими коштами).

Отримавши заяву ОСОБА_1 про скасування арештів, накладених у межах знищеного виконавчого провадження, державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повинен був вжити заходів з відновлення матеріалів виконавчого провадження, за результатами їх розгляду встановити конкретні підстави завершення цього провадження (проваджень) та після цього прийняти рішення за результатами розгляду заяви.

Доказів щодо звернення ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою про відновлення матеріалів виконавчого провадження з метою зняття арешту з коштів боржника, суду не надано.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що скаржницею не доведено бездіяльність дій державного виконавця щодо накладення арешту на майно боржника та відмови у його знятті, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні скарги.

Керуючись ст. ст.258-260,447,448,451 ЦПК України, суд

ухвалив:

у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відмовити.

Ухвала набирає законної сили після її підписання та може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або за веб-адресою Судової влади України: https://court.gov.ua/fair/.

Повний текст судового рішення складено «17» грудня 2025.

Суддя Н.О. Рум`янцева