ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8586/25 Справа № 205/3237/25 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №205/3237/25 за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Левади Єгора Леонідовича на рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 12 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Мовчан Д.В., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Новокодацького районного суду міста Дніпра з позовом до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно договору купівлі продажу від 12 липня 2011 року, посвідченого Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Скалун Р.В. та зареєстрованого 15 липня 2011 року в реєстрі за №2212, вона є власником будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності від 29 грудня 2014 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки кадастровий номер №:01:010:0239, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і на якій розташований спірний будинок.

Відповідно до технічного паспорту на будинок, інвентарний номер № 22976, складений 28 лютого 2015 року, будинок 2011 року забудови, має загальну площу 96,2 кв.м., житлову площу 59,5 кв.м., та складається з 3 кімнат.

Зазначає, що в 2015 році вона здійснила часткову реконструкцію будинку, внесла відповідні зміни до технічного паспорту, проте не завершила введення в експлуатацію об`єкту нерухомого майна.

Вказує, що 21 вересня 2024 року звернулася до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Київської області із заявою про реєстрацію права власності на будинок, проте, 11 листопада 2024 року отримала рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій №76011969, у зв`язку з тим, що заявником не надано документу про прийняття об`єкту нерухомості в експлуатацію.

30 січня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Маріупольської міської ради щодо документального оформлення введення в експлуатацію зазначеного будинку. Однак, згідно відповіді №33.3-240-06 від 13 лютого 2025 року позивачу було відмовлено через відсутність фактичного доступу до об`єкту самочинного будівництва та неможливості проведення технічного обстеження, введення в експлуатацію будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , і на якій розташований приватний будинок АДРЕСА_1 .

Також зазначає, що у зв`язку з пошкодженням житла, вона має право подати заяву на отримання компенсації до Комісії з розгляду щодо надання компенсації за пошкоджені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією проти України, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 квітня 2023 року №381 «Про затвердження Порядку надання компенсації для відновлення окремих категорій об`єктів нерухомого майна, пошкоджених внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією проти України, з використанням електронної публічної послуги «єВідновлення».

Відповідно до п.3 ч.13 Порядку, для отримання компенсації необхідно переконатися, що пошкоджений об`єкт внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або у разі відсутності такого запису, провести його реєстрацію. Однак, здійснити реєстрацію права власності на будинок позивач, з причин викладених в Рішенні про відмову в проведенні реєстраційних дій, здійснити не може.

У зв`язку з чим просить суд визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 96,2 кв.м., житловою площею 50,5 кв.м.

Рішенням Новокодацького районного суду міста Дніпра від 12 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради Донецької області про визнання права власності відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Левада Є.Л. подав апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним, оскільки судом не надано належної уваги обставинам справи, у зв`язку з чим рішення постановлено з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування скарги зазначає, що висновки суду, що житловий будинок в цілому є самочинним будівництвом, яке не введено в експлуатацію, є передчасними та суперечливими, оскільки судом у рішенні було встановлено право власності позивача на будинок з зазначеними технічними характеристиками і відмова в визнанні права власності, в контексті розгляду даної справи, є нелогічною та необґрунтованою.

Вказує, що в матеріалах справа знаходиться технічний паспорт, та довідка ККП «МБТВ Маріупольська нерухомість» №1921 від 11 вересня 2024 року, відповідно до якої право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею - 96,2 кв.м., житловою 50,5 кв.м зареєстровано за ОСОБА_1 , про що видано витяг про державну реєстрацію прав № 30633400 від 15 липня 2011 року, та спростовує висновок суду, що позивачкою не додано доказів того, яка актуальна житлова та загальна площа такого будинку, та які технічні характеристики його складових після проведення реконструкції.

Наголошує, що територія Маріупольського району Донецької області, на якій знаходиться вищевказаний будинок, з 05 березня 2022 року віднесена до тимчасово окупованої території відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року №309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за № 1668/39004.

Таким чином, твердження суду, що позивачкою не було вжито заходів до введення в експлуатацію самочинного будівництва не відповідає дійсним обставинам справи.

Судом першої інстанції при винесенні рішення було встановлено, що будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 96,2 кв.м., житловою 50,5 кв.м. належить позивачу на праві власності відповідно до витягу про державну реєстрацію прав від 15 липня 2011року № 30633400. Право власності на зазначений будинок було зареєстроване у «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість».

Таким чином, відмова суду у задоволенні позовних вимог (визнанні права власності) є необґрунтованою та незаконною.

У зв`язку з чим просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Новокодацького районного суду м.Дніпра від 12 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Від позивача на адресу апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Просила задовольнити її апеляційну скаргу.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає зміні в частині мотивування з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером №:01:010:0239, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер: НОМЕР_1 , виданий 29 листопада 2014 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 , згідно договору купівлі продажу від 12 липня 2011 року, посвідченого Приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Скалун Р.В. та зареєстрований в реєстрі 15 липня 2011 року за № 2212, є власником будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого округу Київської міської ради від 11 листопада 2024 року ОСОБА_1 було відмовлено в проведенні реєстраційних дій права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , на земельній ділянці з кадастровим номером №:01:010:0239, у зв`язку з тим, що заявником не подано документа про прийняття об`єкта нерухомого майна щодо якого подано заяву в експлуатацію.

Матеріалами справи також підтверджено, що 30 січня 2025 року позивач звернулась до Маріупольської міської ради щодо можливості документального оформлення введення в експлуатацію спірного будинку, однак, згідно відповіді № 33.3-240-06 від 13 лютого 2025 року, їй було відмовлено через відсутність фактичного доступу до об`єкту самочинного будівництва та неможливості проведення технічного обстеження, введення в експлуатацію будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , і на якій розташований приватний будинок АДРЕСА_1 , а розгляд цього питання буде можливий після завершення дії воєнного стану в Україні, деокупації міста Маріуполя, відновлення повноцінної роботи органів місцевого самоврядування, та у разі збереження документів департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради.

Територія Маріупольського району Донецької області, на якій знаходиться вищевказаний будинок, з 05 березня 2022 року віднесена до тимчасово окупованої території відповідно до Переліку затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року №309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 грудня 2022 року за №1668/39004.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем, що реконструйована спірна будівля відповідає державним архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, як і не додано доказів того яка актуальна житлова та загальна площа такого будинку, та які технічні характеристики його складових після проведення реконструкції.

Вказаний самовільно реконструйований будинок не введено в експлуатацію у встановленому чинним законодавством порядку, не зважаючи на тривалий час з моменту вчинення таких дій та спрощену процедуру прийняття його в експлуатацію. Будь-яких доказів того, що позивач вживала заходів для введення в експлуатацію самочинного будівництва до тимчасової окупації території, до суду не надано.

Суд не може замінювати відповідні державні органи контролю на які покладено обов`язок нагляду та контролю у сфері будівництва шляхом визнання права власності на недобудовані чи самочинно збудовані об`єкти.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Як зазначено у постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №127/28130/20, від 02 листопада 2022 року у справі №686/27167/21, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є з цілісною і недоторканною (стаття 2 Конституції України).

Згідно зі статтею 2 Закону України від 15 квітня 2014 року №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон №1207-VII) цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 2 Закон №1207-VII, датою початку тимчасової окупації окремих територій України є 19 лютого 2014 року, а окремі території, що входять до складу Донецької та Луганської областей - починаючи з 07 квітня 2014 року.

Згідно зі статтею 9 Закону №1207-VII державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність, вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Згідно з частиною четвертою, п`ятою статті 11 Закону №1207-VII набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території, орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 12 липня 2011 року є власником будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане нерухоме майно знаходиться на території Донецької області, яка від 07 квітня 2014 року є тимчасово окупованою територією, а набуття права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території.

Як встановлено судом першої інстанції право власності на зазначений будинок було зареєстроване у «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість».

Судом також встановлено, що позивачем було самочинно, без відповідних дозволів, здійснено реконструкцію вказаного будинку, що вплинуло на його характеристики як об`єкту нерухомості (збільшилась загальна та житлова площа будинку).

Інформація щодо направлення відповідного повідомлення (декларації) позивачем до органів Державної архітектурно-будівельної інспекції України на офіційному сайті цього центрального органу влади (https://e-construction.gov.ua) в розділі «реєстр дозвільних документів» відсутня.

Згідно з частинами 1, 2 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України та статей 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності та інші права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з питань реєстрації виконавчого округу Київської міської ради від 11 листопада 2024 року ОСОБА_1 було відмовлено в проведенні реєстраційних дій права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що заявником не подано документа про прийняття об`єкта нерухомого майна щодо якого подано заяву в експлуатацію.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вказаний спірний будинок був самовільно реконструйований, його не введено в експлуатацію у встановленому чинним законодавством порядку, не зважаючи на тривалий час з моменту вчинення таких дій та спрощену процедуру прийняття таких об`єктів в експлуатацію. Будь-яких доказів того, що позивач вживала заходів до введення в експлуатацію самочинного будівництва до тимчасової окупації території, матеріали справи не містять.

Належних, достатніх та допустимих доказів того, що реконструйована спірна будівля відповідає державним архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією позивачем не надано, як і не додано доказів того, яка актуальна житлова та загальна площа такого будинку, та які технічні характеристики його складових після проведення реконструкції.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 12 травня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Левади Єгора Леонідовича - залишити без задоволення.

Рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 12 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складений 17.12.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв