ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/1137/23
Номер провадження 22-ц/818/2907/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 березня 2025 року в складі судді Бородіної Н.М. по справі № 953/1137/23 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Побуттех», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання угоди дійсною та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Побуттех» (далі ТОВ «Побуттех»), 3-ті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання угоди дійсною та визнання права власності.

Позов мотивовано тим, що з 1954 року він проживає у житловому будинку по АДРЕСА_1 , його родина користується приміщеннями квартири АДРЕСА_2 , 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6 ), гаражем Б, сараєм В, літнім душем Г, воротами № 1 та частиною огорожі.

Вказаний житловий будинок з 1959 року знаходився у володінні заводу «Рембуттехніка». Після реорганізації завод перетворився на АТ «Побуттех», а згодом був зареєстрований як ТОВ «Побуттех».

У 1991 році він звертався до керівництва заводу із заявою про викуп квартири та отримав згоду. 10 січня 1991 року він здійснив на користь заводу оплату за квартиру, яка була визначена оціночною комісією в сумі 2300 рублів.

Посадові особи не виконали усіх необхідних дій для нотаріального посвідчення договору, а правонаступник заводу відмовляється посвідчити договір.

Вказував, що на підставі ст. 47 ЦК 1963 року договір підлягає визнанню укладеним, а за ним підлягає визнанню право власності на квартиру АДРЕСА_3 , що складає 33/100 частини будинку.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просив визнати дійсною угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (приміщення 1, 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, 1-7, 1-8, гараж Б, сарай В, душ Г та частину огорожі) укладену у 1992 році між ним та ТОВ «Побуттех та визнати право власності на 33/100 будинку по АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, що саме ТОВ «Побуттех» є власником спірного нерухомого майна та ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

На вказане судове рішення 24 березня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Коваль Олександр Михайлович подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне дослідження письмових доказів та встановлення обставин, що мають значення для справи, просив суд рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ТОВ Побуттех» є правонаступником заводу Рембуттехніка, оскільки все майно цього заводу Рембуттехніка перейшло до нього, тому він в змозі виконати зобов`язання заводу, включно з оформленням нотаріального договору купівлі продажу квартири по АДРЕСА_1 .

До визначення вартості квартири 10 січня 1992 року він сплатив заводу Рембуттехніка за квартиру по АДРЕСА_4 кошти в розмірі 2300 руб. Керівник заводу Рембуттехніка в наказі № 86 від 10 липня 1992 року поклав обов`язок по оформленню договору купівлі продажу на співробітника заводу ОСОБА_5 . ОСОБА_6 була отримана довідка характеристика на квартиру АДРЕСА_3 (33/100) з визначенням вартості квартири на підставі акта оцінки. Зазначені дії обох сторін виражали їх волевиявлення стосовно реалізації права купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 і забезпечували можливість нотаріального оформлення договору. У зв`язку з реорганізацією заводу Рембуттехніка дії щодо нотаріального оформлення договору купівлі продажу квартири зупинились, а правонаступник ухилився від виконання обов`язків заводу Рембуттехніка. Все майно заводу після реорганізації перейшло до ВАТ Побуттех.

Відповідно до наказу Харківської обласної Ради народних депутатів № 35 від 12 грудня 1994 року правонаступником заводу Рембуттехніка в 1994 року визнано ВАТ Фірма Побуттех (зараз ТОВ Побуттех).

Вказував, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що на базі заводу Рембуттехніка було створено чотири структурних підрозділу та що будинок по АДРЕСА_1 можливо передано орендному підприємству Карат або Автомобіліст.

Судом не враховано висновки, що зроблені судовою колегією судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у рішенні від 14 жовтня 2010 року (№ 2-2602/10/02) провадження № 22-ц-23755/2010 за аналогічним позовом ОСОБА_4 .

Інші учасники справи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву не скористалися.

У судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 18 грудня 2025 року, надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 2, а.с. 1112), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (т. 2, а.с. 1);

Адвокатом Ковалем Олександром Михайловичем, який діє в інтересах ОСОБА_1 , отримано в електронному кабінеті 08 листопада 2025 року (т. 2, а.с. 5);

Товариством з обмеженою відповідальністю «ПОБУТТЕХ» отримано в електронному кабінеті 08 листопада 2025 року (т. 2, а.с. 6);

ОСОБА_2 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 2, а.с. 1314), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (т. 2, а.с. 2);

ОСОБА_3 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 2, а.с. 78), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (т. 2, а.с. 3);

ОСОБА_4 повернуто на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (т. 2, а.с. 910), крім того про день, час та місце судового засідання учасника повідомлено відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України (т. 2, а.с. 4).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що згідно з реєстраційного посвідчення від 30 квітня 1992 року, виданого Харківським міським бюро технічної інвентаризації будинок по вул. Омська, 2-А в м. Харкові в цілому зареєстрований за заводом «Рембуттехніка» на підставі архівної виписки протоколу № 5 засідання виконавчого комітету Київської районної ради депутатів трудящих від 17 березня 1959 року (а.с.19).

Наказом директора харківського заводу «Рембуттехніка» від 20 березня 1992 року № 32 на базі структурних підрозділів заводу, зокрема на базі структурного підрозділу цеху №1 було створено орендне підприємство «Послуга»;

- на базі структурного підрозділу цеху № 2 створено орендне підприємство «Карат»;

- на базі структурного підрозділу цеху № 3 створено орендне підприємство «Фірма Побуттех»;

- на базі структурного підрозділу цеху № 5 створено орендне підприємство «Автомобіліст» (а.с. 170).

Наказом Відділу побутового обслуговування населення Харківської обласної Ради народних депутатів № 35 від 12 грудня 1994 року Харківський завод «Рембуттехніка» реорганізовано шляхом приєднання його до орендного підприємства «Фірма Побуттех» ( а.с. 169).

Згідно до інвентаризаційного опису основних засобів від 17 січня 1995 року на балансі Харківського заводу «Рембуттехніка» не перебував будинок за адресою по АДРЕСА_1 (а.с.157-158).

Згідно з розпорядженням Виконавчого комітету Київської районної у місті ради № 616 від 21 березня 1996 року Фірма «Биттех» реорганізована в ВАТ по наданню побутових послуг населенню фірма «Побуттех», яке є його правонаступником (а.с. 156).

03 березня 1997 року регіональним відділення Фонду державного майна України по Харківській області ВАТ по наданню побутових послуг населенню фірмі «Побуттех» видано свідоцтво, яким засвідчується, що зазначене підприємство є правонаступником прав і обов`язків орендного підприємства фірми «Побуттех» (а.с. 109).

Відповідно до акту передачі державного майна № 5 від 06 березня 1997 року регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області ВАТ «По наданню побутових послуг населенню фірмі «Побуттех» передано державне майно, а саме будинки, павільйони та автомобілі. Будинок по АДРЕСА_1 до вказаного акту не включений (а.с. 110 -111).

З 22 грудня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Побуттех» шляхом перетворення перереєстровано в Товариство з додатковою відповідальністю «Побуттех», яке є його повним правонаступником. 31 липня 2018 року Товариство з додатковою відповідальністю «Побуттех» шляхом перетворення перереєстровано в Товариство з обмеженою відповідальністю «Побуттех», яке є його повним правонаступником, що підтверджується наданим статутом (а.с. 163-168).

Відповідно до виписки із протоколу № 6 спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації заводу «Рембуттехніка» від 22 травня 1992 року, адміністрацією була надана згода на купівлю-продаж половини будинку 4-х квартирного, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , колишнім співробітникам зводу ОСОБА_4 , що мешкає по АДРЕСА_5 та ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 (а.с.18) .

Наказом директора заводу «Рембуттехніка» від 10 липня 1992 року № 86 прийнято рішення:

- здійснити ОСОБА_1 продаж квартири, яку він займає по АДРЕСА_4 ;

-оплату вартості провести на рахунок заводу в сумі 5881 рублів в строк до 20 липня 1992 року;

-затвердити оціночний акт та оформити договір купівлі-продажу;

-заводу виключити зі свого балансу квартиру АДРЕСА_3 ;

- покласти обов`язок з оформлення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 на юрисконсульта заводу (а.с.17).

10 січня 1992 року ОСОБА_1 сплатив за квартиру по АДРЕСА_1 грошові кошти у сумі 2300 рублів.

Станом на 15 листопада 2023 року житловий будинок по АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_2 36/100 частин, ОСОБА_4 - 27/100 частина (а.с. 40-42).

Статтею 227 ЦК України в редакції 1963 року передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин.

Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Положеннями ст.ст. 153, 154 ЦК України 1963 року договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась.

Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає.

За статтею 47 ЦК України в редакції 1963 року, що діяла на час спірних правовідносин, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених в законі. Недотримання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, яка вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд має право на вимогу сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому випадку наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР від 2 грудня 1988 року «Про продаж громадянам в особисту власність квартир в будинках державного та суспільного житлового фонду СРСР» державним підприємства дозволялось відчужувати у власність громадян займані ними квартири у відомчих будинках за ціною, яка встановлена рішенням оціночної комісії.

Положення про продаж громадянам у особисту власність квартир у домах державного та суспільного житлового фонду, їх утримання та ремонт, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР та Укрсовпрофа від 19 травня 1989 року, передбачало нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу.

Відповідно пп. 14, 15, 18 Положення передбачено, що рішення про продаж в власність громадян квартир (будинків), що входять до житлового фонду місцевих Рад народних депутатів, приймають виконавчий комітет районної, міської, районної у місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а тих, що входять до відомчого і громадського житлового фонду, - відповідно адміністрація підприємства, об`єднання, організації, орган громадської організації.

Купівля-продаж квартири (будинку) оформляється договором, який повинен бути нотаріально посвідчений і зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів, а там, де є орган технічної інвентаризації, - в цьому органі.

Громадяни, які уклали договір купівлі-продажу квартири (будинку), набувають права власності на квартиру (будинок) з моменту укладення договору.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови в задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).

Статтями 77, 78 ЦПК України, встановлено належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував, що він тривалий час проживав у квартирі в будинку по АДРЕСА_1 , що належав заводу «Рембуттехніка» та у 1991 році керівництвом заводу погоджено викуп квартири, у зв`язку з чим ним розпочато дії з метою набуття права власності на вказане майно. Посадові особи не виконали усіх необхідних дій для нотаріального посвідчення договору, у зв`язку з чим він звернувся до суду з цим позовом з метою набуття права власності на спірне майно.

Між тим, матеріали справи не містять доказів наявності договірних відносин між сторонами та виконання всіх умов договору. Даних, що позивачем проведено оплату вартості на рахунок заводу в сумі 5881 рублів в строк до 20 липня 1992 року відповідно до наказу директора заводу «Рембуттехніка» від 10 липня 2012 року матеріали справи не містять. Сам письмовий договір також до суду не надано.

Також, матеріали справи не містять даних, що на балансі ТОВ «Побуттех» перебуває спірне нерухомого майно та саме за рахунок вказаного товариства можливо задовольнити вимоги позивача. Докази, що будинок по АДРЕСА_1 не було передано іншим підприємствам та їх правонаступникам, створених на базі заводу Рембуттехніка відсутні.

Сам факт задоволення позовних вимог у цивільних справах №№2-2602/10/02, 953/21573/21 за позовами інших осіб не свідчить про обґрунтованість позову.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина