Справа № 462/5004/25 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А. І
Провадження № 22-ц/811/2839/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Савуляка Р.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.

секретаря: Заяць Я.І.,

без участі сторін, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 31 липня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 31 липня 2025 року у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що заявник звернулася з вимогами про стягнення аліментів на двох дітей в розмірі однієї третини доходів боржника, що відповідає вимогам закону та є підставою для видачі судового наказу.

Суд безпідставно повністю відмовив у видачі судового наказу, маючи підстави для часткового задоволення вимоги заяви з врахуванням обставин справи.

Боржник працевлаштований, а крім того, отримує пенсію, відтак має можливість сплачувати аліменти на повнолітню дочку, що продовжує навчання.

Оскільки повнолітня дочка боржника не досягла двадцяти трьох років, продовжує навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, яку боржник має можливість надавати, у нього виник обов`язок сплачувати аліменти на утримання дочки.

Висновки суду щодо невідповідності поданої заяви про видачу судового наказу вимогам статті 161 ЦПК України, є помилковими.

Просить ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 31 липня 2025 року скасувати та видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 заявила в тому числі і вимогу про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, що продовжує навчання, а чинним законодавством передбачена необхідність доведення наявності у батька матеріальної можливості надавати допомогу повнолітній дитині, що виключає безспірний характер правовідносин й унеможливлює видачу судового наказу для стягнення вказаної суми, оскільки така вимога підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , виданим 12 березня 2005 року Львівським міським управлінням юстиції.

Свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим 18 липня 2012 року Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, підтверджується, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з витягами з реєстру Львівської територіальної громади від 03 липня 2025 року № 2025/008919236, № 2025/008919314 та № 2025/008888141 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають разом з ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою від 04 червня 2025 року № 448 ОСОБА_5 є студенткою 3 курсу факультету журналістики Львівського національного університету імені Івана Франка.

Звертаючись із заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 заявила вимоги про стягнення аліментів в наказному провадженні.

Статтею 160 ЦПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Разом з тим, норми цивільного процесуального законодавства України не передбачають розгляд в порядку наказного провадження вимоги про стягнення аліментів на повнолітню дочку, сина, що продовжує навчання.

Згідно статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Судовий наказ видається про стягнення аліментів виключно на неповнолітніх дітей (частина 5 статті 183 СК України). При цьому, стаття 183 СК України знаходиться у главі 15 СК України, статтею 180 СК України якої визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

До відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу (стаття 201 СК України).

Статтею 199 СК України передбачено, що вимога про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, повинна розглядатися в порядку позовного провадження.

Зокрема, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно з роз`ясненнями пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» стягнення аліментів на дочку, сина, які досягли повноліття та продовжують навчання (до досягнення 23-річного віку) і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, здійснюється у судовому порядку за новою позовною заявою.

Неможливість розгляду питання про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, в порядку наказного провадження закріплено законодавчо, оскільки необхідно довести наявність у батька (матері) матеріальної можливості надавати допомогу повнолітній дитині, що виключає безспірний характер правовідносин й унеможливлює видачу судового наказу для стягнення будь-якої суми.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Колегія суддів звертає увагу, що зазначені обставини не позбавляють ОСОБА_1 права звернутися з вимогами про стягнення аліментів в порядку позовного провадження шляхом пред`явлення відповідного позову до ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, постановлено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 31 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Шандра М.М.