ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/132/22 Номер провадження 22-ц/814/2201/25Головуючий у 1-й інстанції Шевська О.І. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя : Триголов В.М.,

судді: Дорош А.І., Лобов О.А.,

секретар: Горбун К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Пістряка Максима Сергійовича на рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 18 лютого 2025 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло Інвест Полтава» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В :

В 2022 році представник позивача адвокат Дробаха А.Е. звернувся до суду в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло Інвест Полтава» з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення, прохав суд усунути перешкоди в користуванні власністю та виселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 з самовільно зайнятого приміщення кімнати №517 (№2) площею 10.4 кв.м. та тамбуру площею 2,1 кв.м., що розташовані на 5 поверсі гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим , що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно / НОМЕР_1 від 27.05.2015 року будівля гуртожитку літ. «А-9», що розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 4106,4 кв.м. належить на праві приватної власності ТОВ «ЖИТЛО ІНВЕСТ ПОЛТАВА».

Відповідачі самовільно без будь яких відповідних правових підстав зайняли два житлових приміщення кімнати № НОМЕР_2 та тамбур, замість передбаченої умовами договору кімнати №517(житлове приміщення 1) площею 17,1 кв.м., що порушує права позивача та стало підставлою для звернення із позовом.

Рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 18 лютого 2025 року позов адвоката Дробахи Артура Едуардовича в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло Інвест Полтава» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення - задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні власністю та виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_2 з самовільно зайнятого приміщення кімнати АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло Інвест Полтава» судові витрати у сумі 2481 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло Інвест Полтава» витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржила відповідач ОСОБА_1 .Скарга мотивована тим , що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права , без належного дослідження доказів по справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у грудні 1999 року ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виїхали, забравши свої речі, на інше постійне місце проживання. 3 огляду на це ОСОБА_6 подала директору ДП «Полтаваагротрансжитло» про виділення усієї кімнати № 517.

У подальшому , адміністрацією АТ «Полтаваагротранс» було виготовлено ордер № 108 від 21.09.1999 р. на надання додаткової площі та укладено новий договір № 775 від 21.12.1999 р., у якому зверху написано та завірено підписом, що з 22.12.1999 р. року сплата буде здійснюватися за усю кімнату № НОМЕР_2 .

Вказані обставини свідчать про відсутність самовільного зайняття зазначених кімнат та згоду власника із цим через видання відповідного рішення. Відповідно до Примірного положення про гуртожитки (Постанова Ради Міністрів Української РСР; Положення від 03.06.1986 р. № 208), ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. Саме тому він і був виданий на площу 17,1 м?, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на той час вже займали другу кімнату площею 10,4 м?.

Окрім того, скаржник вказує, що відсутня можливість підтвердити проживання відповідачів у квімнаті площею 10,4 кв.м. оскільки при вселенні ордер здавався в житлово-експлуатаційну організацію, а при її відсутності завідуючому (директору) гуртожитком підприємства, установи, організації, яка наразі зазначає, що всі її документи згоріли.

Зважаючи на викладене , апелянт просить скасувати рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 18 лютого 2025 року, та постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно / НОМЕР_1 від 27.05.2015 року зареєстрованого в ДРРП за №01 будівля гуртожитку літ. «А-9», що розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 4106,4 кв.м. належить на праві приватної власності ТОВ «ЖИТЛО ІНВЕСТ ПОЛТАВА», власність спільна часткова розмір частки складає 3809/5000, крім того співвласниками зазначеного будинку є його мешканці які набули права власності шляхом укладення договорів купівлі продажу кімнат.

Як вбачається з відомостей форми А1 відповідачі є зареєстрованими у зазначеному гуртожитку, у кімнаті № НОМЕР_2 на підставі ордеру № 108 від 21.12.1999 року виданого ДП «Полтаваагротрансжитло» (яке було власником спірного приміщення на час укладання договору оренди). Ордер виданий на двох осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на кімнату АДРЕСА_3 , площа кімнати складає 17,1 кв.м.

На підставі ордеру № 108 від 21.12.1999 року та договору найму житлового приміщення, що був укладений між відповідачами та ДП «Полтаваагротрансжитло» (яке було власником спірного приміщення на час укладання договору оренди) ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримали в користування кімнату АДРЕСА_3 , площа кімнати складає 17,1 кв.м..

Як вбачається з технічного паспорту ТОВ «ЖИТЛО ІНВЕСТ ПОЛТАВА» на гуртожиток розташований у АДРЕСА_4 розташована на 5 поверсі та складається із двох житлових приміщень: перше житлове приміщення площею 17,1 кв.м.; друге житлове приміщення площею 10,4 кв.м. та тамбуру який перебуває у загальному користуванні площею 2,1 кв.м.

З 10.09.1991 року в кімнаті АДРЕСА_5 були зареєстровані ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4 .

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23.08.2004 року по справі № 2-1146/04 останні зняти з реєстраційного обліку за місцем проживання (зазначений факт також підтверджується талонами зняття з реєстраційного обліку копії яких додаються до позову).

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2009 року у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria).

У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Положеннями статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися у судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс 18).

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.

Згідно зі статтею 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до положень частини другої статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Згідно до статті 129 ЖК Української РСР та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, передбачених законом.

Згідно частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом (частина четверта статті 10 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Житло Інвест Полтава» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27 травня 2015 року на праві спільної часткової власності належать 3809/5000 частин будівлі гуртожитку, розташованого по АДРЕСА_1 , до якої входить і кімната № НОМЕР_2 (2) площею 10.4 кв.м .

ОСОБА_1 отримала право на зайняття кімнати №517 (1) 21 грудня 1999 року , що підтверджується ордером №108 від 21 грудня 1999 року виданим на кімнату площею 17 м.кв. а також Договором на проживання в гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Житло Інвест Полтава» , посилався на те, що відповідачі дійсно без будь якої правової підстави зайняли житлове приміщення , кімнату № НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) загальною площею 10.4 кв.м. та тамбур площею 2,1 кв.м.

Колегія суддів не може погодитися із вказаним висновком суду першої інстанції ураховуючи обставини справи.

Так, з матеріалів справи встановлено, що 12 червня 1996 року ОСОБА_1 та ДП «Полтаваагротрансжитло» було укладено договір на надання житла для проживання №280 . Згідно вказаного договору ОСОБА_1 надано житло у гуртожитку за адресою АДРЕСА_4 .

Згідно рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 22 липня 2004 року осіб, що займали житлове приміщення кімнату №517 ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 визнано такими , що втратили право користування житловим приміщенням. Рішенням встановлено, що відповідачі з грудня 1999 року у вказаному житловому приміщенні не проживають.

Відповідно до Договору на проживання у гуртожитку №775 від 21 грудня 1999 року та Ордеру №108 від 21 грудня 1999 року ОСОБА_1 надано право на зайняття кімнати №517 площею 17 кв.м .

Згідно довідки виданої ДП «Полтаваагротрансжитло» 15 січня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають у кімнаті АДРЕСА_3 , загальна площа житла займаного ними становить 28,75 м.кв.

Відповідно до статті 129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно зі статтею 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16).

Частиною другою статті 58 ЖК України передбачено, що ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Відповідно, укладення договору на надання житла для проживання №280 від 12 червня 1996 року між ДП «Полтаваагротрансжитло» та ОСОБА_1 було б неможливим без наявності рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрацією підприємства та видачі спеціального ордеру, про що наголошували у судовому засіданні суду першої інстанції відповідачі та не спростував позивач, посилаючись на ту обставину, що документи згоріли під час пожежі і немає можливості встановити наявність ордеру на вселення у спірне житлове приміщення сім`ї ОСОБА_8 .

З урахуванням викладеного , хибними є твердження суду першої інстанції про самовільне зайняття сім`єю Цвєтових кімнати №517 (2) загальною площею 10, 4 м.кв., адже сама по собі відсутність ордеру за наявності інших доказів , що свідчать про законне зайняття кімнати №517 (2) не може позбавити відповідачів права на житло передбаченого п. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

Беззаперечним є те , що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 почали проживати в кімнаті № НОМЕР_2 (2) площею 10,4 м.кв. з 1996 року та в подальшому із залишенням сім`єю Капіталових у 1999 році займаної ними кіманти, отримали право на зайняття кімнати №517 (1) площею 17 м.кв.

Районний суд помилково визначив , що сім`я ОСОБА_9 займала саме житлову кімнату № НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) площею 10, 4 м.кв. , адже зі справи вбачається , що сім`я Капіталових проживала у кімнаті АДРЕСА_5 , сім`я ОСОБА_8 вселилась в кімнату №517 в 1996 році , відтак неможливим є проживання двох сімей в одній кімнаті № НОМЕР_2 (2) площею 10 м.кв. станом на 1996 рік . З матеріалів справи слідує, що Капіталови проживали у кімнаті № НОМЕР_2 (1) площею 17 м.кв., а відповідач з сім`єю мешкали на законних підставах у кімнаті № НОМЕР_2 площею 10,4 кв.м до грудня 1999 року та в подальшому вказану кімнату № НОМЕР_2 ( НОМЕР_4 ) на підставі Ордеру та Договору зайняли Цвєтови.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та виселення не відповідають обставинам справи, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права та неповному з`ясуванні обставин , зважаючи на що рішення підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову в задовленні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Пістряка Максима Сергійовича задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду міста Полтави від 18 лютого 2025 року скасувати.

Позовні вимоги адвоката Дробахи Артура едуардовича , що діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло Інвест Полтава» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В. М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов