Дата документу 10.12.2025 Справа № 334/9954/24
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 334/9954/24 Пр. № 22-ц/807/1211/25Головуючий у 1-й інстанції: Фетісов М.В. Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 та КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОКМАЦЬКА БАГАТОПРОФІЛЬНА ЛІКАРНЯ ІНТЕНСИВНОГО ЛІКУВАННЯ» ТОКМАЦЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ на рішення Ленінського (нова назва Дніпровського) районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 до КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОКМАЦЬКА БАГАТОПРОФІЛЬНА ЛІКАРНЯ ІНТЕНСИВНОГО ЛІКУВАННЯ» ТОКМАЦЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ (надалі КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР) про стягнення середнього заробітку за час простою

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року позивачі звернулись до суду з вищезазначеним позовомдо Ленінського районного суду м. Запоріжжя (т.с.1 а.с.1-10), в якому просили стягнути з відповідача на користь позивачів: - ОСОБА_1 - середній заробіток за період з травня 2022 року по лютий 2024 року включно в сумі 441707,20 грн., - ОСОБА_2 - середній заробіток за період з жовтня 2022 року по грудень 2024 року в сумі 488872,00 грн., - ОСОБА_3 - середній заробіток за період з березня 2022 року по грудень 2024 року в сумі 365733,22 грн., - ОСОБА_4 - середній заробіток за період з березня 2022 року по грудень 2024 року в сумі 659092,66 грн., - ОСОБА_8 - середній заробіток за період з травня 2022 року по листопад 2023 року (включно) в сумі 108621,37 грн., - ОСОБА_5 - середній заробіток за період з травня 2022 року по грудень 2024 року в сумі 518662,55 грн., - ОСОБА_6 - середній заробіток за період з травня 2022 року по грудень 2023 року (включно) в сумі 238448,70 грн., - ОСОБА_9 - середній заробіток за період з травня 2022 року по липень 2024 року (включно) в сумі 378000 грн. та судові витрати.

В обґрунтування свого позову позивачі зазначали, що вони є працівниками КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР за трудовими договорами, а саме: ОСОБА_1 працевлаштований 06.01.2018 на посаду лікаря терапевта відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги, звільнений 04.03.2024; ОСОБА_2 працевлаштована 02.01.2018 на посаду сестри медичної стаціонару відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги; ОСОБА_3 працевлаштована 02.01.2018 на посаду лікаря офтальмолога поліклінічного відділення, трудова книжка залишилась в м. Токмак, підтвердження працевлаштування є відомості про заробітну плату отриману від КП Токмацька БЛІЛ, які містяться в реєстрі пенсійного фонду за формою ОК-5; ОСОБА_4 працевлаштований 09.03.2021 на посаду лікаря невропатолога соматичного відділення; ОСОБА_8 працевлаштована 02.01.2018 на посаду сестри-господині відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги з переведенням 01.12.2020 на посаду молодшої медичної сестри з догляду за хворими; ОСОБА_5 працевлаштована 02.01.2018 на посаду головної медичної сестри; ОСОБА_6 працевлаштована 02.01.2018 на посаду лікаря ендокринолога відділення по обслуговуванню дорослого населення поліклініки, з переведенням 08.01.2024 на посаду лікаря ендокринолога клінічно-діагностичного відділення в м. Запоріжжя; ОСОБА_9 працевлаштована 02.01.2018 на посаду сестри медичної стаціонару соматичного відділення з переведенням 29.07.2024 на посаду сестри медичної клініко-діагностичного відділення в м. Запоріжжя. Позивачі, окрім ОСОБА_1 , на час звернення до суду не звільнені. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 запроваджено воєнний стан на всій території України, який в подальшому було продовжено та діє на час подання позову. З 26.02.2022 по теперішній час територія Токмацької міської територіальної громади Пологівського району Запорізької області є тимчасово окупованою територією. Тобто на робочому місці позивачів існують обставини виробничої ситуації, яка небезпечна для їх життя і здоров`я, що зумовлені окупацією та активними бойовими діями в м. Токмак Запорізької області. На робочих місцях та в приміщенні лікарні, зникло електро- та теплопостачання, припинились поставки ліків та обладнання для функціонування лікарні, зникло керівництво лікарні, знаходились озброєні особи, які також вимагали надання їм медичної допомоги, обшукували їх особисті речі, погрожували зброєю, контролювали їх роботу, в той час як до обов`язків позивачів входило надання допомоги тільки цивільним пацієнтам. Щоб дістатися робочого місця, позивачам доводилось проходити перевірку на блок-постах з озброєними особами, які перевіряли кишені, сумки та телефони. В місті постійно лунали вибухи, постріли, пересуватися містом було небезпечно. Керівництво лікарні не надало вказівок та інструкцій, як діяти та працювати далі, а тому позивачі вирішили евакуюватися з міста. Поштовий зв`язок, на той час вже не працював, а тому повідомлення були в усній формі. Позивачі евакуювалися з м. Токмак: ОСОБА_1 - 10.04.2022, ОСОБА_2 - 25.09.2022, ОСОБА_3 - 25.09.2022, ОСОБА_4 - 07.04.2022, ОСОБА_8 - 25.09.2022, ОСОБА_5 - 10.04.2022, ОСОБА_6 - 18.09.2022, ОСОБА_9 - 15.04.2022. Тимчасового переведення позивачів на іншу роботу на час вимушеного простою після евакуації з м. Токмак, в порядку статті 34 КЗпП, відповідачем не здійснювалось, середня заробітна плата за час простою не з вини працівника, трудові правовідносини - не призупинялись. Здійснено переведення до релокованої КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР в місті Запоріжжя тільки ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 . Відповідач не сплатив позивачам середній заробіток за час їх вимушеною простою не з вини працівника, загальна сума якої становить 3199138,50 гривень. Оскільки такі кошти позивачем не виплачені, суд прийшов до висновку, що відповідач порушив трудові права позивачів, зокрема на оплату праці. Відповідач був обізнаний про причини та обставини відсутності позивачів на робочих місцях, так як кожен з них повідомляв про евакуацію своєму безпосередньому керівнику. Наказ на введення простою працівників КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР, які евакуювалися з м. Токмак, не виносився, однак бездіяльність керівництва лікарні не повинна порушувати права позивачів на збереження та виплату середнього заробітку за час вимушеного простою, які гарантовані трудовим законодавством.

В автоматизованому порядку для розгляду даної справи визначено суддю суду першої інстанції Фетісова М.В. (т.с.1 а.с.167). Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2024 року (т.с.1 а.с.168) позовну заяву визнано повернуто позивачам. Постановою Запорізького апеляційного суду (головуючий суддя (суддя-доповідач) Поляков О.З., судді: Кочеткова І.В. та Кухар С.В. (т.с.1 а.с.212-217) апеляційну скаргу позивачів задоволено, ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2024 у цій справі скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. В автоматизованому порядку для розгляду даної справи визначено суддю суду першої інстанції Фетісова М.В. (т.с.1 а.с.222). Ухвалою суду першої інстанції (т.с.1 а.с.223) провадження у цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду першої інстанції (т.с.1 а.с.228) заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Коломоєць І.В. про відвід судді у цій справі визнано необґрунтованою, заяву про відвід передано до канцелярії суду для визначення судді для її розгляду в порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України. В автоматизованому порядку для розгляду даної заяви визначено суддю суду першої інстанції Філіпову І.М. (т.с.1 а.с.229). Ухвалою суду першої інстанції (т.с.1 а.с.231) у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_7 про відвід судді у цій справі відмовлено.

Ухвалою суду першої інстанції (т.с.2 а.с.87) витребувано у Державної податкової служби України шляхом самостійного доступу до ДРФО відомостей про джерела та суми доходів за період з 01.01.2022 до 30.09.2022, отриманих позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 .

Витребувано у КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР відомості про нараховану та виплачену заробітну плату за період з 01.01.2022 до 30.09.2022, із зазначенням фактично відпрацьованого робочого часу, позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 . Зобов`язано КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР надати витребувані докази безпосередньо суду до 01 квітня 2025 року. Попереджено КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР, що у разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені ЦПК України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2025 року (т.с.2 а.с.149-159) позов позивачів у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за період з 01 червня 2022 року до 18 липня 2022 року в сумі 12949,24 грн. з подальшим утриманням податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР () на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за період з 01 березня 2022 року до 18 липня 2022 року в сумі 55723,14 грн. з подальшим утриманням податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР () на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток за період з 01 березня 2022 року до 18 липня 2022 року в сумі 101186,98 грн.

Стягнуто з КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР () на користь ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_4 ) середній заробіток за період з 01 травня 2022 року до 18 липня 2022 року в сумі 38978,78 грн. з подальшим утриманням податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР () на користь ОСОБА_9 (РНОКПП НОМЕР_5 ) середній заробіток за період з 01 квітня 2022 року до 18 липня 2022 року в сумі 53357,38 грн. з подальшим утриманням податків та обов`язкових платежів.

У позові в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР () на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 655,67 грн.

Стягнуто з КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР () в дохід держави судовий збір у сумі 1240,85 грн.

Рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, сторони подали апеляційні скарги:

- відповідач КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР у своїй апеляційній скарзі (т.с.2 а.с.163-178) просило рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог у цій справі скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, а також судові витрати стягнути з позивачів на користь відповідача;

- позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі (т.с.2 а.с.185-195) просили рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, що стосуються ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (окрім вимог позивачів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ) та задовольнити позов в частині стягнення з відповідача на користь позивачів: - ОСОБА_1 - середній заробіток за період з травня 2022 року по лютий 2024 року включно в сумі 441707,20 грн., - ОСОБА_2 - середній заробіток за період з жовтня 2022 року по грудень 2024 року в сумі 488872,00 грн., - ОСОБА_3 - середній заробіток за період з березня 2022 року по грудень 2024 року в сумі 365733,22 грн., - ОСОБА_4 - середній заробіток за період з березня 2022 року по грудень 2024 року в сумі 659092,66 грн., - ОСОБА_5 - середній заробіток за період з травня 2022 року по грудень 2024 року в сумі 518662,55 грн., - ОСОБА_6 - середній заробіток за період з травня 2022 року по грудень 2023 року (включно) в сумі 238448,70 грн., - ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в Ленінському районному суді м. Запоріжжя в розмірі 30000,00 грн.,- судові витрати в апеляційній інстанції покласти на відповідача.

25 квітня 2025 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів" № 4273-IX, за змістом якого: - внесено до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» такі зміни: «1. Пункт 3-1 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено підпунктом 3 такого змісту: «3) змінити найменування місцевих загальних судів, перелік яких визначається додатком до цього Закону. Зміна найменування місцевого загального суду не призведе до його реорганізації чи ліквідації або утворення нового суду»; Доповнено додатком такого змісту: «Додаток до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ Перелік місцевих загальних судів, що перейменовуються Змінити найменування таких місцевих загальних судів… 7) у Запорізькій області: Куйбишевський районний суд Запорізької області на Кам`янський районний суд Запорізької області; Жовтневий районний суд Запорізької області на Олександрівський районний суд м. Запоріжжя; Ленінський районний суд м. Запоріжжя на Дніпровський районний суд м. Запоріжжя; Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя на Вознесенівський районний суд м. Запоріжжя…». Державна реєстрація змін до відомостей про місцеві загальні суди, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, які випливають із цього Закону, здійснена 30 квітня 2025 року (т.с.3 а.с. 90).

В автоматизованому порядку 13.05.2025 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Подліянову Г.С. та Трофимову Д.А. (т.с.2 а.с.181). Ухвалою апеляційного суду від 14.05.2025 року (т.с.2 а.с.182) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 20.05.2025 року (т.с.2 а.с.205). В автоматизованому порядку 21.05.2025 року суддею Кухарем С.В. замінено суддю Подліянову Г.С. у зв`язку з тривалою відпусткою останньої (т.с.2 а.с.206-207). Ухвалою апеляційного суду скаргу відповідача залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків (т.с.2 а.с.208), які було усунуто у встановлений апеляційним судом строк 22.05.2025 року (т.с.2 а.с.233-235). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеними апеляційними скаргами відкрито 21.05.2025 року (т.с.2 а.с.211) та 27.05.2025 року (т.с.3 а.с.1), дану справу за апеляційними скаргами призначено до апеляційного розгляду на 27.08.2025 року (т.с.2 а.с.212, т.с.3 а.с.2), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, відповідного штату суддів Запорізького апеляційного суду (10) взагалі, а також відпустки судді-доповідача у період з 07.07.2025 року по 14.08.2025 року включно (т.с.3 а.с.65).

У травні 2025 року відповідач КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР надало апеляційному суду клопотання про зупинення розгляду справи (т.с.2 а.с.236-238), в якому просило зупинити провадження у цій справі до прийняття рішення Верховним Судом у справі №334/9954/24.

Всі учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначені апеляційні скарги у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В автоматизованому порядку 26.08.2025 року суддею Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддю Трофимову Д.А. у зв`язку із тривалою відпусткою останньої (т.с. 3 а.с. 88-89). Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 27 серпня 2025 року (т.с. 3 а.с. 104-107) провадження у цій справі було зупинено до перегляду судового рішення у подібних відносинах у касаційному порядку Верховним Судом в іншій цивільній справі ЄУН 337/4651/23, касаційне провадження 61-11129св24, суддя - доповідач Зайцев А.Ю.

Проте, апеляційним судом встановлено, що лише 28 серпня 2025 року було оприлюднене в Єдиному державному реєстрі судових рішень постанову Верховного Суду від 20 серпня 2025 року в іншій цивільній справі ЄУН 337/4651/23 (т.с. 3 а.с. 109-123). Саме з цих підстав представник позивача ОСОБА_1 адвокат Коломоєць І.В. подала апеляційному суду 29 серпня 2025 року клопотання про поновлення провадження у цій справі (т.с. 3 а.с. 124-138). Проте, 29 серпня 2025 року (п`ятниця) суддя член-колегії Кухар С.В. перебував у короткотривалій відпустці, яка не давала підстав для його заміни іншим суддею в автоматизованому порядку (т.с. 3 а.с. 139). 30 серпня 2025 року 31 серпня 2025 року мали місце вихідні дні. Ухвалою апеляційного суду від 01 вересня 2025 року (т.с. 3 а.с. 140) в порядку задоволення клопотання ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_7 провадження у цій справі поновлено, справу призначено до апеляційного розгляду.

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 12.11.2025 року (т.с. 3 а.с. 208а) не відбувся та був відкладений в порядку задоволення клопотання представника відповідача КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР адвоката Сідельникової О.Л. про його відкладення через її перебування її у відряджені (т.с. 3 а.с. 200-208).

У дане судове засідання всі належним чином, з додержанням вимог ЦПК України повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі сторони додатково через своїх представників, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України (т.с. 3 а.с.220-223, а.с. 225-228, а.с. 230, а.с. 234), всі учасники цієї справи не з`явились, окрім представників сторін, а саме: позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 адвоката Коломоєць І.В. (т.с. 2 а.с. 197-202) та відповідача КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР адвоката Сідельникової О.Л. (т.с. 2 а.с. 179), про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, які не з`явились, за присутності представників сторін, а саме: позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 адвоката Коломоєць І.В. (т.с. 2 а.с. 197-202) та відповідача КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР адвоката Сідельникової О.Л. (т.с. 2 а.с. 179).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, які з`явились, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 та КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР у цій справі підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що позивачі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі в частині відмови погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували взагалі.

Всі інші позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 оскаржують рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині відмови у задоволенні їх позовних вимог.

Відповідач КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачів погодилась, оскаржує рішення лише в частині задоволених позовних вимог всіх позивачів у цій справі.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог вищезазначених апеляційних скарг сторін.

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо не оскаржуваної частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судовими рішеннями є: … рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивачів у цій справі в оскаржуваній частині, керувався ст.ст. 10-13, 76-81, 89, 141, 263-265, 268, 279 ЦПК Українита виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог всіх позивачів лише в частині їх задоволення.

Оскільки, при вирішенні цієї справи суд першої інстанції виходив із такого.

Позивачка ОСОБА_6 , допитана за правилами допиту свідка, пояснила, що з 26.02.2022 місто ОСОБА_11 було окуповане, забрали оргтехніку. По поліклініці ходили озброєні військовослужбовці Російської Федерації, вимагали ліки, шприци, інсулін, стояли озброєні охоронці, У поліклініці були відсутні вода та газ, яке відновили пізніше. Вона оглядала затриманих військовослужбовців України. Також до поліклініки працівники проходили через блокпости, працювати було неможливо. Погроз з боку російських військових не було. У місті лунали вибухи, обстріли, під час яких працівники перебували у кабінетах, укриття не було. Не було поштового зв`язку. Вказівки від керівництва про те, як діяти в умовах окупації не надходили. Отримувала українську заробітну плату, але потім у серпні 2022 року їх зобов`язали отримувати російську заробітну плату, інакше забирали на підвал. Все це стало нестерпним та 18.09.2022 виїхала з міста з перевізником. До цього часу їй постійно виплачували заробітну плату. По приїзду до міста Запоріжжя потрапила до Запорізької обласної лікарні, виписали її у жовтні 2022 року, лікарняний був виплачений. Трудові відносини з нею не припиняли. Заступник директора ОСОБА_12 був обізнаний про її виїзд з міста Токмак, телефонував їй у жовтні-листопаді 2022 року, роботу не пропонував. Питала чи може десь працювати, шукала роботу, але по місту Запоріжжя все було зайнято. Припинили виплачувати заробітну плату з жовтня 2022 року. 08.01.2024 її поновили на роботі у Комунальному підприємстві «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради, працювала до 13.01.2025, а потім перейшла до Комунального підприємства «Приморська центральна районна лікарня» Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області. Їй відомо, що позивачка ОСОБА_3 виїхала раніше за неї, а ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 виїхали в квітні 2022 року, про що стало відомо зі слів інших працівників.

Позивач ОСОБА_1 , допитаний за правилами допиту свідка, пояснив, що з 1987 року до 2022 року він працював у відповідача. 24.02.2022 він був на роботі, коли було введено воєнний стан. Перші два дні був ажіотаж щодо побуту, продуктів харчування. Вже 26.02.2022 м. Токмак було окуповано, до нього стали заїжджати бронемашини. Прийшов на роботу через два дні, головного лікаря ще не було, адміністрація лікарні була на робочому місці. Російські військовослужбовці оглядали кабінети, шукали українських військовослужбовців. 26-27.02.2022 до лікарні надходили поранені українські військовослужбовці. Потім за медичною допомогою зверталися російські військовослужбовці. Погроз з боку російських військовослужбовців не було. Вказівок та інструкцій від керівництва не надходило. Були перебої з водою та світлом. У місті були обстріли. У достатній кількості лікарня ліками забезпечена не була. 10.04.2022 виїхав з міста Токмак до міста Запоріжжя та через день звернувся до обласної лікарні за медичною допомогою, лікувався 2 тижні. З керівництвом не спілкувався. Трудова книжка була у нього, з колегами не спілкувався. Звільнився 04.03.2024. Не працював. Перестав отримувати заробітну плату з квітня або травня 2022 року. З наказами не ознайомлювався і їх не було. На початку агресії у м. Токмаку біля аеродрому розташовувались українські військові, їх приводили на медичний огляд по встановленню COVID-19, обстеження на наявність алкоголю, були поранені, їх привезли до лікарні, але були й російські військові. Відмовляти у медичному лікуванні не міг. Хірургічно хворих госпіталізували, разом з лікарями був російський начмед, який також був присутній при операціях. У кінці березня 2022 року з міста виїхало багато лікарів. На роботу вони проходили через багатьох військових. На вулиці було вбито три-чотири людини. Через три тижні після окупації до лікарні приходили російські військовослужбовці та шукали українських військовослужбовців. Йому відомо, що ОСОБА_5 виїхала з міста Токмак у квітні 2022 року.

Згідно зі Статутом КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР (нова редакція), який був затверджений розпорядженням начальника міської військової адміністрації від 14.11.2023 № 239, КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР є закладом охорони здоров`я - комунальним унітарним некомерційним підприємством Токмацької міської ради, що надає послугу первинного, вторинного рівня медичної допомоги будь-яким особам в порядку та на умовах, встановлених законодавством України та цим Статутом (пункт 1.1 Статуту). Місцезнаходження підприємства: 69032, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Сержанта Медвєдєва, буд. 4 (пункт 2.2. Статуту). Місцезнаходження структурного підрозділу: 71701, Запорізька область, м. Токмак, вул. Центральна, 55Ж (пункт 2.3. Статуту). Основною метою створення підприємства є забезпечення медичного обслуговування населення шляхом надання йому медичних послуг в порядку та обсязі, встановлених законодавством (пункт 3.1 Статуту). Підприємство є юридичною особою (пункт 4.1 Статуту). Підприємство створює належні умови для високопродуктивної праці, забезпечує додержання законодавства про працю, правил та норм охорони праці, техніки безпеки, соціального страхування; здійснює бухгалтерський облік, веде фінансову та статистичну звітність згідно з законодавством (пункт 6.2.1, пункт 6.2.2 Статуту). До обов`язків підприємства належить створення для працівників належних і безпечних умов праці, забезпечення додержання чинного законодавства України про працю, правил та норм охорони праці, техніки безпеки, соціального страхування (пункт 6.3.3. Статуту). Поточне керівництво (оперативне управління) підприємством здійснює керівник підприємства Директор, який призначається і звільняється з посади у відповідності з чинним законодавством. Строк найму, права та обов`язки і відповідальність директора, умови його матеріального забезпечення, інші умови найму визначаються контрактом (пункт 7.2. Статуту), який приймає рішення про прийняття на роботу, звільнення з роботи працівників підприємства, а також інші, передбачені законодавством про працю рішення в сфері трудових відносин, укладає трудові договори (строкові та безстрокові) з працівниками підприємства (пункт 7.5.10 Статуту), забезпечує дотримання на підприємстві вимог законодавства про охорону праці, санітарно-гігієнічних та протипожежних норм і правил, створення належних умов праці (пункт 7.5.13 Статуту), уживає заходи до своєчасної та в повному обсязі виплати заробітної плати (пункт 7.5.14 Статуту).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , є внутрішньо переміщеною особою з 21.12.2022, фактичним місцем його проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 21.12.2022 № 2303-. 10.08.2017 ОСОБА_1 прийнятий на роботу до КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР, був звільнений 04.03.2024, що підтверджується трудовою книжкою від 21.07.1967. Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177446 від 06.03.2025 за період з січня 2022 року по травень 2022 року ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата відповідачем. Випискою з Наказу КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» ТМР № 24-К/тр від 04.03.2024 підтверджується, що ОСОБА_1 звільнено з роботи згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін 04.03.2024. Бухгалтерії наказано виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 53 календарних днів з них: за період роботи з 06.01.2019 по 05.01.2020 13 календарних днів, за період роботи з 06.01.2020 по 05.01.2021 30 календарних днів, за період роботи з 06.01.2022 по 27.04.2022 10 календарних днів.

Позивачка ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , є внутрішньо переміщеною особою з 26.09.2022, фактичним місцем її проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 26.09.2022 № 2330-. 02.01.2018 ОСОБА_2 прийнята на роботу до відповідача, з якої звільнена не була, що підтверджується трудовою книжкою від 05.05.1997. Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177397 від 06.03.2025 за період з січня 2022 року по вересень 2022 року ОСОБА_2 була нарахована заробітна плата відповідачем. Позивачка ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , є внутрішньо переміщеною особою з 13.12.2022, фактичним місцем її проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_6 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 13.12.2022 № 7709-. Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177472 від 06.03.2025 за період з січня 2022 року по березень 2022 року ОСОБА_3 була нарахована заробітна плата відповідачем.

Позивач ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7 , є внутрішньо переміщеною особою з 13.12.2022, фактичним місцем його проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_6 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 13.12.2022 № 7709-. 09.03.2021 ОСОБА_4 прийнятий на роботу до відповідача, з якої звільнений не був, що підтверджується трудовою книжкою від 12.08.1981. Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177493 від 06.03.2025 за період з січня 2022 року по березень 2022 року ОСОБА_4 була нарахована заробітна плата відповідачем.

Позивачка ОСОБА_8 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 , є внутрішньо переміщеною особою з 08.12.2022, фактичним місцем її проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_9 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 08.12.2022 № 1203-. 02.01.2018 ОСОБА_8 прийнята на роботу до відповідача, з якої звільнена не була, що підтверджується трудовою книжкою від 10.08.1989. Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177508 від 06.03.2025 за період з січня 2022 року по вересень 2022 року ОСОБА_8 була нарахована заробітна плата відповідачем.

Позивачка ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_10 , є внутрішньо переміщеною особою з 11.07.2023, фактичним місцем її проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_11 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 11.07.2023 № 6326-. 02.01.2018 ОСОБА_5 прийнята на роботу до відповідача, з якої звільнена не була, що підтверджується трудовою книжкою від 01.10.1982. Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177515 від 06.03.2025 за період з січня 2022 року по травень 2022 року ОСОБА_5 була нарахована заробітна плата відповідачем.

Позивачка ОСОБА_6 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_8 , є внутрішньо переміщеною особою з 22.09.2022, фактичним місцем її проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_12 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22.09.2022 № 2330-. 03.01.2018 ОСОБА_6 прийнята на роботу до відповідача, з якої звільнена не була, що підтверджується трудовою книжкою від 01.09.1979. Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177530 від 06.03.2025 за період з січня 2022 року по вересень 2022 року ОСОБА_6 була нарахована заробітна плата відповідачем.

Позивачка ОСОБА_9 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_13 , є внутрішньо переміщеною особою з 18.07.2024, фактичним місцем її проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_14 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 18.07.2024 № 2327-. 02.01.2018 ОСОБА_9 прийнята на роботу до відповідача, з якої звільнена не була, що підтверджується трудовою книжкою від 06.09.1989. Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177547 від 06.03.2025 за період з січня 2022 року по квітень 2022 року ОСОБА_9 була нарахована заробітна плата відповідачем.

Наказом КП «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» ТМР № 12-адм/вс від 05.12.2023 «Про призупинення дії трудового договору» призупинена дія трудового договору від 06 грудня 2023 року до відновлення можливості виконувати роботу або до дня припинення чи скасування воєнного стану з працівниками КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР згідно додатку, у тому числі з: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 .

Згідно з наданим позивачами розрахунком заробітку позивачів за період простою заборгованість перед позивачами: ОСОБА_1 складає 441707,20 грн., ОСОБА_2 складає 488872,80 грн., ОСОБА_3 складає 365733,22 грн., ОСОБА_4 складає 659092,66 грн., ОСОБА_8 складає 108621,37 грн., ОСОБА_5 складає 518 662,55 гривні, ОСОБА_6 складає 238448,70 грн., ОСОБА_9 складає 378000,00 грн.

06.12.2024 адвокатом Коломоєць І.В. надіслана відповідачу досудова вимога, в якій вона просила здійснити виплату позивачам середнього заробітку за час їх вимушеного простою, а саме ОСОБА_1 в сумі 441707,20 грн., ОСОБА_2 в сумі 488872,80 грн., ОСОБА_3 в сумі 365733,22 грн., ОСОБА_4 в сумі 659092,66 грн., ОСОБА_8 в сумі 108621,37 грн., ОСОБА_5 в сумі 518662,55 грн., ОСОБА_6 в сумі 238448,70 грн., ОСОБА_9 в сумі 378000,00 грн.

Між НСЗУ в особі Голови ОСОБА_13 та КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР в особі директора Пасєвіна Віталія Валерійовича укладено договір № 3608-Е223-Р000 зі строком дії від дати підписання до 31.12.2023. Договором передбачено перелік медичних послуг, загальну орієнтовну ціну договору. Також проінформовано, що надавач послуг щомісяця зобов`язаний подавати до НСЗУ, зокрема, інформацію про стан розрахунків із заробітної плати за попередній місяць. При цьому фактична вартість медичних послуг за пакетом медичних послуг «Забезпечення збереження кадрового потенціалу для надання медичної допомоги населенню, яке перебуває на тимчасово окупованій території» визначається з урахуванням поданої інформації про стан розрахунків із заробітної плати, відповідно до пункту 152 Порядку реалізації програми державних гарантій медичного обслуговування населення у 2023 році, затвердженого постановою КМУ від 27.12.2022 № 1464. Надавач послуг жодного разу не подав до НСЗУ інформацію про стан розрахунків із заробітної плати, відтак, оплати за договором № 3608-Е223-Р000 не здійснювались.

Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 94 КЗпП України та статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір - угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Згідно зі статтею 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів), відрядних розцінок, посадових окладів працівникам, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються роботодавцем з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються роботодавцем після виконання зобов`язань щодо оплати праці (частина п`ята статті 97 КЗпП України).

Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати працівнику. Одночасно звертає на себе увагу і той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою). Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18.

Відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

Відповідно до статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити роботодавця чи бригадира, майстра або посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки та оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» запроваджено воєнний стан на всій території України, який в подальшому було продовжено та діє на час ухвалення рішення у даній справі.

Починаючи з 26.02.2022 територія Токмацької міської територіальної громади Пологівського району Запорізької області по теперішній час є тимчасово окупованою територією представниками збройних формувань держави-агресора РФ, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися)бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».

У преамбулі Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15 квітня 2014 року (далі Закон № 1207-VII) визначено: «збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності, а 24 лютого 2022 року переросла в повномасштабне збройне вторгнення на суверенну територію України», «Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України».

Згідно із статтею 2 Закону № 1207-VII він визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Згідно зі статтею 18 Закону № 1207-VII громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

З 24.03.2022 набув чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ від 15.03.2022 (далі Закон № 2136-ІХ), який визначив особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Відповідно до частини другої статті 1 Закону № 2136-ІХ, на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

Згідно із статтею 3 Закону № 2136-ІХ у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою. У період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Стаття 7 Закону № 2136-ІХ визначає, що у період дії воєнного стану порядок організації діловодства з питань трудових відносин, оформлення і ведення трудових книжок та архівного зберігання відповідних документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці.

Стаття 10 Закону № 2136-ІХ вказує, що заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Також при ухваленні рішення суд першої інстанції врахував правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), у в якій зазначено, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Суд першої інстанції встановив, що сторони у справі перебували у трудових відносинах, що підтверджується копіями трудових книжок позивачів.

Сторонами цей факт не заперечувався, сумніву у достовірності цього факту у суду першої інстанції не виникало, також він підтверджується іншими доказами у справі, зокрема, інформацією з Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, відповідями з ДРФО, копією наказу № 24-К/тр від 04.03.2024 та №12-адм/вс від 05.12.2023.

При розгляді справи судом першої інстанції також встановлені загальновідомі факти, що в порядку положення частини третьої статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню, а саме, що військовослужбовці збройних сил та інших воєнізованих формувань РФ шляхом збройної агресії 24.02.2022 незаконно вторглись на територію України через державні кордони України, в тому числі у Запорізькій області, та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, інші об`єкти цивільного сектору соціального забезпечення, та здійснили застосування оперативно-тактичних ракет по позиціям Збройних Сил України та об`єктах цивільної інфраструктури, що призвело до тяжких наслідків.

Загальновідомою обставиною є те, що з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, який діє на час ухвалення даного рішення. Частина Запорізької області входить до переліку територій, на яких ведуться/велись бойові дії, частина тимчасово окупована, що, в свою чергу, призвело до вимушеного переселення населення в більш безпечні місця з міркувань безпеки.

Місто Токмак Пологівського району Запорізької області, де на час виникнення спірних правовідносин юридично та фактично було розташоване КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР, з 26.02.2022 по теперішній час віднесено до переліку тимчасово окупованих територій України, де органи державно влади України тимчасово не здійснюють своїх повноважень.

Також суд першої інстанції вважав очевидним, що після захоплення та окупації міста Токмака Пологівського району Запорізької області російськими військами, приміщення КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР використовувалось як з метою надання медичних послуг населенню, яке залишилось проживати на вказаній території, так і з метою надання медичних послуг військовослужбовцям держави-агресора.

Такі обставини в сукупності, на думку суду першої інстанції, значно утруднили, а в подальшому фактично унеможливили виконання позивачами належним чином своїх трудових обов`язків.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами визнається факт невиходу позивачами на роботу та фактичне невиконання ними трудових обов`язків на підприємстві відповідача у спірні періоди у зв`язку з їх виїздом з тимчасово окупованого міста на підконтрольну територію України.

Також суд першої інстанції вважав встановленим, що усі позивачі виїхали з окупованого міста Токмак Пологівського району Запорізької області з міркувань безпеки та є внутрішньо переміщеними особами, що підтверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

При цьому враховуючи, що фактично підприємство відповідача з дати оголошення воєнного стану знаходилось на території активних бойових дій, а з 26.02.2022 - на тимчасово окупованій території України, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, суд першої інстанції вважав встановленим та доведеним, що виїзд з окупованого міста та невиконання позивачами своїх обов`язків як працівників лікарні було об`єктивним та необхідним. Позивачі не з власної волі були позбавлені можливості безпечно для себе перебувати у місті Токмак та виконувати свої трудові обов`язки у спірні періоди на підприємстві відповідача.

Виїзд позивачів з тимчасово окупованої території був спрямований насамперед на захист свого життя і здоров`я та життя і здоров`я близьких в умовах воєнної загрози з боку збройних сил та військових формувань РФ, що свідчить про те, що вони з незалежних від них причин не могли виконувати свої трудові обов`язки, тобто фактично перебували у простої не з їх вини.

Суд першої інстанції також зауважив, що позивачі як працівники відповідача, з початку повномасштабної агресії РФ проти України, не отримали від керівництва лікарні жодних роз`яснень та інструкцій щодо їх дій при виконанні ними трудових обов`язків, у т.ч. у разі загрози їх життю та здоров`ю під час активних бойових дій, ракетних, бомбових ударів та окупації міста, або будь-якої підтримки від лікарні з цього питання.

У ході судового розгляду відповідачем не була доведена можливість забезпечення позивачам нормального робочого процесу та гарантування небезпечних умов для їх життя та здоров`я або для людей, які їх оточують після введення в Україні воєнного стану та окупації міста Токмак.

У той же час, на період дії воєнного стану за Законом № 2136-ІХ саме роботодавець встановлює особливості обліку робочого часу, кадрового діловодства, оплати праці тощо під час воєнного стану.

Не дивлячись на введення воєнного стану та окупацію міста Токмака Пологівського району Запорізької області, простій на підприємстві відповідача не оголошувався, питання про переведення працівників на іншу роботу на підконтрольну територію України не вирішувалось, у вказані періоди сторони спору не призупиняли дію трудового договору в порядку статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», і лише 06.12.2023 відповідач призупинив трудові відносини з позивачами, що також сторонами не оспорюється.

При цьому з наказу відповідача від 05.12.2023 № 12-адм/вс про призупинення трудових відносин з працівниками лікарні з 06.12.2023 вбачається, що підставою для видання такого наказу відповідачем було, зокрема, введення в Україні воєнного стану, знаходження підприємства на тимчасово окупованій території, яка неодноразово піддавалась ракетним та бомбовим ударам та у зв`язку з абсолютною неможливістю забезпечення працівника роботою (бойові дії, пошкодження приміщень внаслідок бойових дій) та виконання такої роботи працівником.

Такі обставини фактично спростовують доводи представника відповідача про відсутність поважних причин для не виходу позивачів у спірні періоди на роботу та безпідставність виїзду з тимчасово окупованої території.

Судом першої інстанції встановлено та визнається сторонами, що нарахування та виплата заробітної плати позивачам, після їх не виходу на роботу у зв`язку з виїздом з тимчасово окупованої території, відповідачем не здійснювалось.

Натомість на переконання суду першої інстанції, відсутність працівника на роботі у зв`язку з військовими діями та окупацією населеного пункту, де знаходиться підприємство, не може бути кваліфікована як неприбуття на роботу без поважної причини (зокрема прогул), і до з`ясування причин відсутності працівника та отримання від нього пояснень, доцільно обліковувати такого працівника, як відсутнього з нез`ясованих або з інших причин.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що заробітна плата мала бути виплачена позивачам на умовах, визначених трудовим договором, відповідно до статті 10 Закону № 2136-ІХ. Оскільки такі кошти позивачам не виплачені, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач порушив трудові права позивачів, зокрема на оплату праці.

Також відповідачем не надано будь-яких документів щодо заробітної плати позивачів тощо.

При цьому військова агресія РФ проти України, введення воєнного стану, перебування населеного пункту, де фактично було розташоване підприємство, під окупацією, обстріли, не є тими обставинами, що звільняють роботодавця від обов`язку з оплати праці працівників, враховуючи те, що роботодавцем не було зупинено чи припинено діяльність юридичної особи, не було до 06.12.2023 призупинено дію трудового договору з позивачами, не було запроваджено простій та не визначено певних особливостей виконання працівниками своїх обов`язків на час воєнного стану.

Вказані вище обставини можуть бути підставами для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати, проте не звільняють його від обов`язку виплати заробітної плати.

Також суд першої інстанції врахував, що відповідачем не спростована об`єктивна неможливість здійснювати нарахування та виплату заробітної плати позивачам за спірний період.

Продовження протягом певного періоду здійснення підприємством своєї діяльності на тимчасово окупованій території, на що також звертав увагу представник відповідача, не спростовують факту порушення прав позивачів на оплату праці і не впливають на їх право на отримання заробітної плати за час невиконання ними трудових обов`язків не з їх вини з огляду на те, що дію трудового договору з позивачами не було призупинено до 05.12.2023, простій не було запроваджено, не визначено певних особливостей виконання ними своїх обов`язків на час воєнного стану.

Твердження представника відповідача про те, що у зв`язку з виїздом позивачів з тимчасово окупованої території з власної волі та невиконанням ними покладених на них трудових обов`язків, у відповідача відсутній обов`язок на нарахування та виплату їм заробітної плати, суд вважає формальними, безпідставними та такими, що об`єктивно спростовуються наданими суду доказами та встановленими судом обставинами.

При цьому суд першої інстанції врахував, що Верховний Суд у постанові від 16.08.2023 у справі № 910/6654/22 зазначив, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо.

Відповідач жодним чином доводи позивачів в частині неможливості виконання ними трудових обов`язків не з їх вини не спростував, належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції не надав. Натомість суд першої інстанції вважав доведеним позивачами, що саме через збройну агресію, активні бойові дії, загрозу життю та здоров`ю вони були вимушені евакуюватися з міста Токмак Запорізької області, у зв`язку з чим з поважних причин та не з їх вини не могли виконувати свої трудові обов`язки безпосередньо на підприємстві відповідача, про що керівництво було обізнане, але жодних дій для визначення певних особливостей виконання працівниками своїх обов`язків на час воєнного стану відповідач не вчинив.

При ухваленні рішення суд першої інстанції також врахував, що Верховний Суд у постанові від 18.08.2022 у справі № 560/7496/20 прийшов до переконання, що середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Судом першої інстанції також встановлено, що наказом відповідача № 12-адм/вс від 05.12.2023 з позивачами була призупинена дія трудового договору з 06 грудня 2023 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Закону № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

У порядку, передбаченому частиною четвертою статті 13 Закону № 2136-ІХ, вищевказаний наказ відповідача позивачами не оскаржувався до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу. Відомостей про скасування наказу відповідача № 12-адм/вс від 05.12.2023 матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції відхилив аргументи представника позивачів адвоката Коломоєць І.В., зазначені у заяві від 17.04.2025, про те, що вказаний доказ є неналежним, оскільки він не містить погодження військової адміністрації, є односторонньою відмовою від зобов`язань роботодавця, що прямо заборонено законом, він не оголошувався та не вручався позивачам.

Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Наказ відповідача № 12-адм/вс від 05.12.2023 містить інформацію щодо предмета доказування, а саме щодо призупинення дії трудових договорів з позивачами, а отже є належним доказом.

Також суд першої інстанції зауважив, що відповідно до частини другої статті 13 Закону № 2136-ІХ наказ (розпорядження) роботодавця про призупинення дії трудового договору, укладеного з працівником, крім укладеного з посадовими особами державних органів та органів місцевого самоврядування, не потребує погодження військової адміністрації, яка здійснює свої повноваження на відповідній території.

Інші обставини, зазначені представником позивачів, могли бути підставами для скасування вищевказаного наказу, проте вказана вимога не була предметом даного позову.

За тих обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивачів середньомісячної заробітної плати за період з 06.12.2023 (моменту призупинення дії трудового договору) необхідно відмовити, оскільки відшкодування заробітної плати з цього часу покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже до 18 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (частина перша статті 233 КЗпП України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 (провадження № 11-90заі24)).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

02.04.2020 набрав чинності Закон України від 30.03.2020 № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема статтею 233 КЗпП України, продовжуються на строк його дії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений із 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651.

Тлумачення наведених норм закону свідчить про те, що запровадження на всій території України карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Суд першої інстанції врахував те, що середньомісячна заробітна плата є щомісячними виплатами, а отже за кожною такою виплатою має застосовуватись окремий строк звернення до суду.

Таким чином за грошовими вимогами, які виникли до 18.07.2022, строк звернення до суду не обмежується. За іншими вимогами про стягнення середньомісячної заробітної плати тримісячний строк для звернення до суду позивачів закінчився до 06.03.2024, після призупинення дії трудового договору 06.12.2023).

Поважність причин пропуску позивачами зазначеного строку матеріали справи не містять. При цьому позивачі мали можливість реалізувати своє право на подання позовної заяви до суду шляхом надсилання документів засобами поштового зв`язку, на офіційну електронну адресу суду через особистий кабінет у підсистемі «Електронний суд» або будь-якими іншими дистанційними засобами зв`язку.

Суд першої інстанції відхилив аргументи представника позивачів про поважність причин пропуску вказаного строку позивачем ОСОБА_1 через хворобу, оскільки доказів цієї обставини суду не подано.

Також позивачка ОСОБА_2 просила стягнути середній заробіток за період з травня 2022 року до грудня 2024 року, позивачка ОСОБА_8 - з травня 2022 року до листопада 2023 року, позивачка ОСОБА_6 з травня 2022 року до грудня 2023 року. Однак судом встановлено, що позивачки ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 отримувала заробітну плату в КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР до вересня 2022 року, що підтверджується відповідями з ДРФО № 1177397, 1177508 та 1177530 від 06.03.2025. Таким чином вимоги позивачок за період з 01.05.2022 до 30.09.2022 є необґрунтованими.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у позові в частині вимог позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 до КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР про стягнення середньомісячної заробітної плати за період з 19.07.2022 до 05.12.2023 та в частині вимог позивачок ОСОБА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 .

Крім цього згідно з відповіддю з ДРФО № 1177446 від 06.03.2025 позивач ОСОБА_1 отримував заробітну плату у відповідача до травня 2022 року. При цьому позивач просив стягнути середній заробіток за період з травня 2022 року до лютого 2024 року. Таким чином вимоги позивача за період з 01.05.2022 до 31.05.2022 є необґрунтованими, а отже у позові в цій частині також необхідно відмовити.

У статтях 1 та 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі Закон № 108/95-ВР) зазначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. До структури заробітної плати належать: основна заробітна плата винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок № 100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

При розрахунку середньомісячної заробітної плати суд першої інстанції не взяв до уваги Індивідуальні відомості про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-5), які не підтверджують наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду у постановах від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18) та від 31 травня 2021 року у справі № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19).

Оскільки відповідачем на виконання ухвали про витребування доказів від 06.03.2025 не надані відомості про заробітну плату позивачів, розрахунок середньомісячної заробітної плати суд проводить на підставі відомостей, які містяться у відповідях з ДРФО.

Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177446 від 06.03.2025 середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_1 за квітень травень 2022 року склала 380,86 грн. (7915,89 грн. + 8461,28 грн. (заробітна плата за квітень та травень 2022 року) : 43 робочі дні)). Таким чином заборгованість з середньомісячної заробітної плати позивача ОСОБА_1 з 01 червня 2022 року до 18 липня 2022 року (34 робочих днів) складає 12949,24 грн. (380,86 грн. (середньоденна заробітна плата) * 34 робочих дні)).

Згідно з відповіддю з ДРФО № 1177472 від 06.03.2025 позивачці ОСОБА_3 була нарахована заробітна плата відповідачем до березня 2022 року. При цьому нарахована їй у березні заробітна плата в сумі 2486,76 грн. є значно меншою за заробітну плату, нараховану у січні та лютому 2022 року, що свідчить про те, що саме у березні 2022 року відповідач перестав їй нараховувати заробітну плату. Середньоденна заробітна плата позивачки ОСОБА_3 за січень лютий 2022 року склала 554,38 грн. (10399,85 грн. + 11220,78 грн. (заробітна плата за січень та лютий 2022 року) : 39 робочі дні)). Отже заборгованість з середньомісячної заробітної плати позивачки ОСОБА_3 з 01 березня 2022 року до 18 липня 2022 року (105 робочих днів) складає 55723,14 грн. (554,38 грн. (середньоденна заробітна плата) * 105 робочих днів) 2486,76 грн. (виплачена заробітна плата за березень 2022 року)).

Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177493 від 06.03.2025 позивачу ОСОБА_4 була нарахована заробітна плата відповідачем до березня 2022 року. При цьому нарахована йому у березні заробітна плата в сумі 3036,66 грн. є значно меншою за заробітну плату, нараховану у січні та лютому 2022 року, що свідчить про те, що саме у березні 2022 року відповідач перестав йому нараховувати заробітну плату. Середньоденна заробітна плата позивача ОСОБА_4 за січень лютий 2022 року склала 1005,66 гривень (20000,00 грн. + 19220,78 грн. (заробітна плата за січень та лютий 2022 року) : 39 робочі дні)). Таким чином заборгованість з середньомісячної заробітної плати позивача ОСОБА_4 з 01 березня 2022 року до 18 липня 2022 року (105 робочих днів) складає 101186,98 грн. (1005,66 грн. (середньоденна заробітна плата) * 105 робочих днів) 7036,60 грн. (виплачена заробітна плата за березень 2022 року) + 2629,28 грн. (утримана заробітна плата у липні 2022 року)).

Згідно з відповіддю з ДРФО № 1177515 від 06.03.2025 середньоденна заробітна плата позивачки ОСОБА_5 за березень квітень 2022 року склала 628,69 грн. (13500 грн. + 19962,10 грн. (заробітна плата за березень та квітень 2022 року) 6428,58 грн. (утримана заробітна плата у липні 2022 року): 43 робочі дні)). Отже заборгованість з середньомісячної заробітної плати позивачки ОСОБА_5 з 01 травня 2022 року до 18 липня 2022 року (62 робочих днів) складає 38978,78 грн. (628,69 грн. (середньоденна заробітна плата) * 62 робочих днів)).

Відповідно до відповіді з ДРФО № 1177547 від 06.03.2025 позивачці ОСОБА_9 була нарахована заробітна плата відповідачем до квітня 2022 року. При цьому нарахована їй у квітні заробітна плата в сумі 6428,57 грн. є значно меншою за заробітну плату, нараховану у лютому та березні 2022 року, що свідчить про те, що саме у квітні 2022 року відповідач перестав їй нараховувати заробітну плату. Середньоденна заробітна плата позивачки ОСОБА_9 за лютий березень 2022 року склала 642,86 гривні (13500,00 грн. + 13500,00 грн. (заробітна плата за лютий та березень 2022 року) : 42 робочі дні)). Таким чином заборгованість з середньомісячної заробітної плати позивачки ОСОБА_9 з 01 квітня 2022 року до 18 липня 2022 року (83 робочих днів) складає 53357,38 грн. (642,86 гривні (середньоденна заробітна плата) * 83 робочих днів)).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позов необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивачів: - ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01.06.2022 до 18.07.2022 у сумі 12949,24 грн., - ОСОБА_3 середній заробіток за період з 01.03.2022 до 18.07.2022 в сумі 55723,14 грн., - ОСОБА_4 середній заробіток за період з 01.03.2022 до 18.07.2022 в сумі 101186,98 грн., - ОСОБА_5 середній заробіток за період з 01.05.2022 до 18.07.2022 в сумі 38978,78 грн., - ОСОБА_9 середній заробіток за період з 01.04.2022 до 18.07.2022 в сумі 53357,38 грн.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції в частині таким, що ухвалено із додержанням вимог закону є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі в частині відповідає.

Доводи апеляційних скарг сторін: КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 є такими, що дублюють доводи позову цих позивачів та відзиву відповідача на цей позов позивачів у суді першої інстанції в оскаржуваній частині, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі в оскаржуваній частині рішення, а лише відображають позицію цих учасників справі, яку вони вважають єдино можливою та правильною.

В силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист позивачі у цій справі здійснюють у цій справі на свій розсуд.

Проте, здійснюючи правосуддя, суд захищає права…фізичних осіб… у спосіб, визначений законом… (ст. 5 ч. 1 ЦПК України).

В силу вимог ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи…

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч. 6 ЦПК України).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи в оскаржуваній частині.

Суд першої інстанції розглянув дану справу в оскаржуваній частині з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачами позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування сторін, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Сторони та представники останніх не надали суду першої інстанції належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позицій в оскаржуваній ними частині рішення.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційних скарг сторін. Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, та зокрема в оскаржуваній частині у цій справі відсутні та зокрема сторонами апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскаржуваній частині, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи в оскаржуваній частині по суті.

Описки в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції у цій справі не можуть бути підставою для скасування останнього (правильного по суті в оскаржуваній частині) за результатами розгляду вищезазначених апеляційних скарг сторін у цій справі, а можуть бути виправленні судом першої інстанції за власною ініціативою чи за заявою учасників цієї справи у подальшому в порядку ст. 269 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 та КП «ТОКМАЦЬКА БЛІЛ» ТМР не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. ст. 133,137, 141 ч. ч. 1, 6 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції в оскаржуваній частині.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині у цій справі або ж його зміни. В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Також, в силу вимог ЦПК України у разі відмови сторонам у задоволенні їх апеляційних скарг, останні не мають права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Разом із цим, апеляційний суд при складанні вже повної постанови 22.12.2025 року у цій справі вважає за необхідне роз`яснити учасникам цієї справи, що апеляційний суд не міг застосовувати при перегляді 10.12.2025 року (вступна та резолютивна частини постанови апеляційного суду) законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в оскаржуваній частині рішення Конституційного Суду України від 11.12.2025 року № 1-р/2025, яким останній постановив, що частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Судом цього рішення.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 та КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ТОКМАЦЬКА БАГАТОПРОФІЛЬНА ЛІКАРНЯ ІНТЕНСИВНОГО ЛІКУВАННЯ» ТОКМАЦЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ залишити без задоволення.

Рішення Ленінського (нова назва Дніпровського) районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2025 року в оскаржуваній частині у цій справі залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова апеляційним судом складена 22.12.2025 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Подліянова Г.С.