Номер провадження: 22-ц/813/3230/25
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , як особи, яка не брала участь у справі

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович про визнання права особистої приватної власності на майно, придбане під час шлюб,

встановив:

У серпні 2023 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним вище позовом, у якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , що придбана в шлюбі.

Позов обґрунтовано тим, що з 10.09.2000 року по 29.06.2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

19.09.2011 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 335 000 доларів США, за які остання придбала квартиру АДРЕСА_1 . Спільні кошти подружжя та особисті кошти чоловіка для придбання цієї квартири не використовувались, так як у на той час відповідач ОСОБА_3 взагалі не мав доходів.

03.03.2023 року в м. Лос Анжелес, США між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено шлюбний договір за умовами якого квартира АДРЕСА_1 є її особистою приватною власністю ОСОБА_8 .

Однак, після розірвання шлюбу відповідач перестав визнавати домовленості за шлюбним договором, продовжує проживати у вказаній вище квартирі, не хоче виселятись, претендує на частину спірної квартири, яку вважає спільною сумісною власністю.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_7 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), що придбана за час перебування ОСОБА_3 в шлюбі з

ОСОБА_7 апеляційній скарзі особа, яка не приймала участь у розгляді справи, ОСОБА_1 , просить скасувати рішення суду і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні таких вимог ОСОБА_8 .

Порушення своїх прав оскаржуваним рішенням скаржник обґрунтовує тим, що є кредитором ОСОБА_3 та стягувачем у виконавчому провадженні №75057545 з виконання виконавчого листа по справі №522/9822/20, виданого Приморським районним судом м. Одеса 10.04.2024 року, яким з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошові кошти в розмірі 1 023 680 гривень, що є еквівалентом 28 000 дол. США, пеню у розмірі 1 023, 68 грн та 3% річних в розмірі 45 567,66 грн, що в загальній сумі становить 1 070 271,34 грн та судовий збір в розмірі 10 510 грн.

У ході виконавчого провадження не було виявлено в достатній кількості коштів для задоволення вимог стягувача та жодного майна, зареєстрованого за боржником, у приватного виконавця виникла необхідність у зверненні до суду для вирішення питання про звернення стягнення на частку у майні боржника, яким він володіє спільно із іншими особами.

Крім того, ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 18.02.2021 року по справі №522/9822/20 на частки спірного нерухомого майна було накладено арешт. Апеляційна скарга ОСОБА_9 на вказану ухвалу залишена без задоволення постановою Одеського апеляційного суду від 25 липня 2023 року.

Отже, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2024 року майно подружжя, що зокрема забезпечувало задоволення вимог кредитора вибуло із власності боржника ОСОБА_3 , що фактично призвело до неможливості виконання рішення суду по справі №522/9822/20 про стягнення коштів на користь ОСОБА_1 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.08.2025 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про залучення у справі третьої особи. Залучено приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно, придбане під час шлюбу.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 та представник третьої особи приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. адвокат Зауліна О.Г., доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали, представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Назаровцев В.В., заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2024 року без змін.

У судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, що відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення скаржника ОСОБА_1 , представника третьої особи приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. адвоката Зауліну О.Г. та представника позивачки ОСОБА_2 адвоката Назаровцева В.В., дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Апеляційна перевірка судових рішень, ухвалених судом першої інстанції, є гарантією реалізації права на судовий захист.

Відповідно до положень ч.ч.1-5 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що визначивши в шлюбному договорі правовий режим спірної квартири, як такої, що належить на праві приватної власності особисто ОСОБА_6 , подружжя визначило своєю домовленістю правовий режим спірного майна і у суду немає підстав відступати від домовленості сторін.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, з 10.09.2000 року по 29.06.2023 року ОСОБА_10 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09 серпня 2023 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суді від 15.02.2024 року, у справі №522/9822/20 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі - 1 023 680 грн (основна сума боргу за договором позики від 08.12.2017 року), що є еквівалентом - 28 000 доларам, пеню у розмірі - 1 023,68 грн та 3% річних у розмірі - 45 567,66 грн, що в загальній сумі становить - 1 070 271,34 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 10 510 грн.

Крім того, у вказаній вище справі ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18.02.2021 року по справі №522/9822/20 було накладено арешт на 1/2 частку квартири загальною площею 162,3 кв. м., житловою площею 127,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 оскаржив вказану ухвалу у апеляційному порядку та постановою Одеського апеляційного суду від 27.01.2022 було залишено апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін.

ОСОБА_11 була залучена до участі у вказаній вище справі ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 23.02.2023 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 28.02.2023 ОСОБА_6 було відмовлено у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду від 18 лютого 2021 року.

У серпні 2023 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом у цій справі, у якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , що придбана під час шлюбу з ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначає, що покупка квартири під номером АДРЕСА_1 , вартістю 995 900 грн (станом на дату придбання, зазначена сума становила 36 748,71 доларів США), за договором купівлі-продажу від 08.12.2017 року була здійснена за кошти, подаровані їй ОСОБА_12 19.09.2011 року, а отже таке нерухоме майно є її особистою приватною власністю.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох із подружжя, а тому якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому такі дії, хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними, оскільки направлені на уникнення сплати боргу на виконання судового рішення про стягнення боргу.

Аналогічний по суті правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17, від 03 квітня 2019 року у справі № 726/831/15-ц,від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку за скаргою ОСОБА_1 апеляційний суд, погоджуючись із доводами скаржника про наявність у діях подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ознак недобросовісності, зокрема, звертає увагу на те, що подання ОСОБА_7 позову про поділ спільного сумісного майна подружжя відбулося після звернення ОСОБА_1 до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, залучення до вказаної справи ОСОБА_2 , як третьої особи, накладення заборони на відчуження 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , а також після ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 (справа № 522/9822/20).

Крім того, колегія суддів приймає до уваги фактичну відсутність між подружжям спору про поділ майна (визнання позову відповідачем, незважаючи на значний відступ від рівності часток подружжя та посилання позивачки ОСОБА_2 на невизнання ОСОБА_3 шлюбних домовленостей щодо розподілу майна), що вказує на те, що подання позову про поділ спільного сумісного майна використовується подружжям з метою виведення з власності ОСОБА_3 вартісного майна, на яке можливо звернути стягнення на виконання боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 за договороми позики.

При вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц).

Про наявність судового спору про стягнення боргу за договором позики (справа № 522/9822/20), у тому числі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 18.02.2021 року про забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження 1/2 частку квартири загальною площею 162,3 кв. м., житловою площею 127,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_6 , останній було достименно відомо, оскільки вона приймала участь у зазначеній справі в якості третьої особи та оскаржувала зазначену ухвалу про забезпечення позову.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд першої інстанцій при вирішенні спору про поділ майна подружжя залишив поза увагою, що реалізація їх права на поділ спільного сумісного майна не повинна порушувати інтереси інших осіб, зокрема кредиторів. Дії сторін повинні відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Аналогічні по суті висновки, викладено у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі №654/1528/17 та від 06 березня 2019 року у справі №317/3272/16-ц, від 24 лютого 2021 року у справі № 209/1392/17, від 23.04.2025 року у справі № 465/4824/21.

Згідно із пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно із частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17).

За таких встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статей 61, 65 СК України, не звернув увагу на те, що звернення з позовом до суду про поділ майна подружжя є очевидно недобросовісними діями, направленими на ухилення від виконання боргового зобов`язання за договором позики перед скаржником.

На підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що не має підстав для задоволення позовних ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович про визнання права особистої приватної власності на майно, придбане під час шлюб.

Отже, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, тому є підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , як особи, яка не брала участь у справі, задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитро Миколайович про визнання права особистої приватної власності на майно, придбане під час шлюб.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 11 950,40 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова