КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/17330/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі представника позивача - адвоката Борисенко М. О.,

представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Лукомського П. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Лукомського Павла Валерійовича, в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Ткач М. М.

від 22 серпня 2025 року

та на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Ткач М. М.

від 01 жовтня 2025 року

у цивільній справі № 756/6337/24 Оболонського районного суду міста Києва

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс»

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2024 року ТОВ «Девелоп Фінанс» звернулось в суд заданим позовом, в якому просило стягнути з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України у солідарному порядку. Обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач зазначав, що між його правопопередником (ВАТ КБ «Надра») та Відповідачем-1 було укладено кредитний договір, виконання якого забезпечувалося договорами поруки з іншими відповідачами. Вказував, що у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитування, заочним рішенням суду від 17.07.2013 з боржника та поручителів солідарно стягнуто заборгованість у розмірі 2 470 120,58 грн. Позивач стверджував, що набув права вимоги до відповідачів на підставі Договору про відступлення прав вимоги від 18.05.2020, укладеного з ПАТ «КБ «НАДРА», що включає право вимагати сплати штрафних санкцій.

Зауважує, що ухвалою суду та постановою державного виконавця відбулася процесуальна заміна стягувача у виконавчому провадженні на ТОВ «Девелоп Фінанс». Акцентує увагу на тому, що судове рішення про стягнення боргу виконувалося примусово протягом тривалого часу і було фактично виконане боржником лише 11.04.2024. Посилаючись на положення частини другої статті 625 ЦК України, позивач наполягає на праві стягувача отримати інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми за час невиконання грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням. Стверджує, що оскільки поручителі згідно з умовами договорів зобов`язалися відповідати за виконання позичальником зобов`язань, включаючи сплату можливих штрафних санкцій, вони несуть солідарну відповідальність за нараховані суми. Вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних заявлені за період прострочення з 02.04.2017 по 23.02.2022. Обґрунтовуючи дотримання строків позовної давності, позивач вказує на законодавче продовження цих строків на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, та на період дії воєнного стану. На підставі наведеного просить стягнути солідарно з відповідачів загальну суму 1 427 822,87 грн, з яких 1 068 310,94 грн складають інфляційні втрати, а 359 511,93 грн - 3 % річних.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 серпня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ТОВ «Девелоп Фінанс» інфляційні втрати та 3% річних на загальну суму 1 427 822 грн 87 коп.

Стягнуто у дольовому порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ТОВ «Девелоп Фінанс» витрати по сплаті судового збору у сумі 21 417 грн 34 коп. з кожного по 5 354 грн 33 коп.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2025 року заяву про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Девелоп Фінанс» витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Девелоп Фінанс» витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Девелоп Фінанс» витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Девелоп Фінанс» витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 10 000 грн 00 коп.

У решті заявлених вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Лукомський П. В., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду від 22.08.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що за Договором про відступлення права вимоги від 18.05.2020 до позивача перейшло право вимоги виключно в обсязі, зафіксованому в Додатку № 1 (сума 12 160 312,79 грн), і цей перелік є вичерпним, не включаючи право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних за минулі періоди. Стверджує, що суд першої інстанції помилково застосував ст. 625 ЦК України до правовідносин, які перебували на стадії примусового виконання рішення суду, оскільки з моменту відкриття виконавчого провадження відносини переходять у публічно-правову площину, де боржник не впливає на строки виконання. Крім того, звертає увагу на те, що первісне зобов`язання було визначено в іноземній валюті (долар США), а згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду (постанова від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16), наявність валютної прив`язки виключає нарахування інфляційних втрат, які розраховуються лише для гривневих зобов`язань. Також апелянт наголошує на безпідставності солідарного стягнення штрафних санкцій з поручителів, оскільки умови договорів поруки не передбачали відповідальності за ст. 625 ЦК України, а саме зобов`язання за порукою припинилося у зв`язку з виконанням основного боргу 11.04.2024. Додатково вказує на нікчемність Додатку № 1 до договору цесії через відсутність підписів сторін.

Апелянт не погоджується також з додатковим рішенням суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 40 000 грн, вважаючи цю суму завищеною та економічно необґрунтованою. Зазначає, що позивач та його представники (АО «Еверлігал») є пов`язаними особами через спільних бенефіціарів, що свідчить про формальний характер перерахування коштів та відсутність реальності витрат. Апелянт вказує, що справа не належить до категорії складних, оскільки зводиться до арифметичних розрахунків за допомогою стандартних калькуляторів, а тому заявлений обсяг робіт не відповідає складності спору. Також посилається на позицію представника позивача в іншій справі, де той заперечував проти аналогічних витрат, вважаючи їх завищеними. Апелянт просить зменшити розмір витрат до 10 000 грн.

У поданих відзивах на апеляційні скарги адвокат Борисенко М. О., в інтересах ТОВ «Девелоп Фінанс», заперечила проти поданих апеляційних скарг, вважаючи їх доводи безпідставними, рішення суду від 22 серпня 2025 року та додаткове рішення суду від 01 жовтня 2025 року просила залишити без змін, вважаючи їх законними. Вказує, що п. 2.2 Договору про відступлення права вимоги прямо передбачає перехід до нового кредитора права вимагати сплати нарахованих і не сплачених штрафних санкцій та неустойок, що включає і компенсаційні виплати за ст. 625 ЦК України. Позивач наголошує, що згідно зі сталою практикою Верховного Суду, наявність судового рішення та виконавчого провадження не припиняє грошового зобов`язання і не звільняє боржника від відповідальності за прострочення. Стосовно валюти боргу, позивач зауважує, що рішенням суду 2013 року заборгованість була стягнута у гривні, що трансформувало зобов`язання у гривневе, на яке правомірно нараховуються інфляційні втрати. Щодо поручителів, позивач стверджує, що вони несуть повну солідарну відповідальність за зобов`язаннями боржника, включаючи наслідки прострочення, оскільки на момент виникнення прострочення порука була чинною.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта (відповідача ОСОБА_1 ) підтримав апеляційні скарги із наведених у них підстав та доводів.

Представник позивача проти задоволення апеляційний скарг заперечив, із підстав наведених у відзиві.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представників учасників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, 14.03.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра») та ОСОБА_1 , був укладений кредитний договір № 96/П/20/2008-840, згідно якого ОСОБА_1 було надано кредитні кошти у розмірі 197 912,78 доларів США з розрахунку 12,59 % річних з кінцевим терміном погашення 13.03.2028.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника, 14.03.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра») та ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

Також, в якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника, 14.03.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра») та ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника, 14.03.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра») та ОСОБА_4 було укладено договір поруки.

Пунктами 1.1.-1.3, 5.3 вищезазначених договорів поруки передбачено, що поручителі поручаються перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 , взятих на себе зобов`язань, що витікають з Кредитного договору № 96/П/20/2008-840 від «14» березня 2008 року, в тому числі: повернути до «13» березня 2028 року кредит у сумі 197 912, 78 (сто дев`яносто сім тисяч дев`ятсот дванадцять доларів США) 78 центів, сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 12,59% річних (із розрахунку фактичної кількості днів у періоді (28-29-30-31/360)); сплатити інші платежі, передбачені Кредитним договором; сплатити можливі штрафні санкції (штраф, пеня). Поручителі відповідають перед Кредитором у повному обсязі. Позичальник і Поручителі відповідають перед Кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання Зобов`язань, вказаних у п. 1.1. цих Договорів повністю (чи у будь-якій його частині) як від Позичальника та Поручителів разом, так і від кожного окремо. Відповідальність Поручителів виникає як у випадку невиконання Позичальником будь-якої частини Зобов`язань так і при невиконанні Позичальником Зобов`язань в цілому.

Дія цих договорів закінчується належним виконанням позичальниками взятих на себе зобов`язань по кредитному договору чи виконанням поручителями своїх зобов`язань, згідно з умовами цих договорів.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2013 у справі № 362/1907/13-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» суму боргу за кредитним договором № 280/П/20/2008-840 від 14.03.2008 в розмірі 2 470 120,58 гривень; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» суму боргу за кредитним договором № 280/П/20/2008-840 від 14.03.2008 в розмірі 2 470 120,58 гривень; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» суму боргу за кредитним договором № 280/П/20/2008-840 від 14.03.2008 в розмірі 2 470 120,58 гривень; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» понесені судові витрати в розмірі 860,50 гривень; стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» понесені судові витрати в розмірі 860,50 гривень; стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» понесені судові витрати в розмірі 860,50 гривень; стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» понесені судові витрати в розмірі 860,50 гривень.

Постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження від 16.12.2013, на підставі виконавчого листа № 2/362/1252, виданого 14.11.2013 Васильківським міськрайонним судом Київської області, відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» боргу в розмірі 2 470 120,58 грн.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду в Київській області від 23.07.2020 у справі №362/1907/13-ц замінено стягувача - ВАТ «КБ «Надра» у виконавчому листі, виданого на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2013 року у справі №362/1907/13 на Товариства з обмеженою відповідальністю «Девелоп Фінанс», як правонаступника.

11.04.2024 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 362/1907/13-ц, виданого 14.11.2013, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» боргу в розмірі 2 470 140, 58 грн у зв`язку з фактичним виконанням боржником рішення суду в повному обсязі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що наявність судового рішення про стягнення боргу, яке набрало законної сили, але не виконувалося боржниками понад 10 років, не припиняє договірних правовідносин і не звільняє від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України. Встановивши, що рішенням суду 2013 року заборгованість була визначена у гривні без прив`язки до сплати в іноземній валюті на дату виконання, суд дійшов висновку про правомірність нарахування інфляційних втрат на цю суму. Суд також врахував продовження строків позовної давності на час дії карантину та воєнного стану, визнавши вимоги за період з 2017 по 2022 рік такими, що заявлені в межах строку. Щодо поручителів, суд зазначив, що їхня відповідальність охоплює всі наслідки невиконання зобов`язання боржником, оскільки договори поруки не містили обмежень щодо ст. 625 ЦК України.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції виходив із принципів співмірності та розумності судових витрат, передбачених ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Суд критично оцінив заявлену суму витрат у розмірі 292 500 грн, визнавши її надмірною для справи такої категорії складності, яка не вимагала значного обсягу аналітичної роботи чи збору доказів. Врахувавши заперечення відповідача та реальний обсяг наданих послуг, суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 40 000 грн (по 10 000 грн з кожного відповідача), вважаючи цю суму справедливою та обґрунтованою.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Наявність судового рішення про стягнення заборгованості, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Положеннями пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, за загальним правилом, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без зміни обсягу прав, що переходять до нового кредитора.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Щодо відповідальності поручителів, то відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Апелянт помилково вважає, що позивач не набув права на стягнення інфляційних втрат та 3% річних, оскільки вони не були розраховані як окрема сума в Додатку № 1 до Договору відступлення. Зі змісту п. 2.2 Договору про відступлення права вимоги вбачається, що новий кредитор набуває право вимагати належного виконання боржниками зобов`язання за основним договором. Вживання у цьому пункті терміну «включаючи» перед переліком прав (на стягнення процентів, штрафних санкцій, неустойок) свідчить про те, що сторони конкретизували складові боргу, наявні на момент укладення Договору, однак не обмежували загальне право нового кредитора на застосування наслідків порушення зобов`язання. Право на стягнення коштів за ст. 625 ЦК України є заходом цивільно-правової відповідальності, який має акцесорний характер і нерозривно пов`язаний з основним боргом. Оскільки до Позивача перейшло право власності на основну вимогу («тіло» кредиту та проценти), до нього в силу ст. 514 ЦК України автоматично перейшло і право вимагати компенсації за прострочення виконання цього зобов`язання, незалежно від того, чи були ці суми математично обчислені в акті приймання-передачі прав.

Крім того, відхиляючи доводи апелянта про недійсність (нікчемність) Додатку № 1, колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 10.09.2025 у справі № 369/13444/20. Суд вказав, що діє презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), і суд не може констатувати недійсність договору, якщо він не визнаний таким у встановленому законом порядку. Оскільки Договір про відступлення права вимоги не визнавався недійсним, апеляційний суд виходить з його чинності та обов`язковості для сторін.

Колегія суддів також відхиляє доводи про неможливість застосування ст. 625 ЦК України після відкриття виконавчого провадження. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 чітко визначила: наявність судового рішення про стягнення боргу та відкриття виконавчого провадження не припиняють грошового зобов`язання боржника (ст. 599 ЦК України) та не звільняють його від відповідальності за ст. 625 ЦК України. Виконавче провадження є процесуальною формою реалізації судового рішення, тоді як ст. 625 ЦК України регулює матеріально-правові відносини сторін щодо відповідальності за користування чужими грошовими коштами. У постанові від 10.09.2025 у справі № 369/13444/20 Велика Палата Верховного Суду підтвердила сталу практику, зазначивши, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин. Таке рішення не припиняє зобов`язання сторін.

Оскільки боржник не виконував рішення суду протягом тривалого часу (з 2013 по 2024 рік), кредитор правомірно нарахував інфляційні втрати та 3% річних за спірний період.

Посилання апелянта на практику Верховного Суду щодо валютних кредитів (справа № 464/3790/16) є нерелевантним до обставин цієї справи. У зазначеній постанові йдеться про випадки, коли судом стягнуто кошти в іноземній валюті. Натомість у цій справі рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17.07.2013 заборгованість була зафіксована та стягнута саме у національній валюті України - гривні (2 470 120,58 грн). Верховний Суд у постанові від 28.05.2025 у справі № 305/1233/21 підтвердив: якщо судовим рішенням борг стягнуто в гривні, то з моменту ухвалення такого рішення зобов`язання вважається грошовим зобов`язанням у національній валюті. Відповідно, кредитор несе ризики знецінення гривні, а тому нарахування інфляційних втрат на цю суму є обґрунтованим і відповідає вимогам ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Щодо доводів скарги про припинення поруки колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом встановленого строку. Кредитор (правопопередник Позивача) реалізував це право, звернувшись із позовом та отримавши рішення суду у 2013 році. З моменту набрання рішенням суду законної сили, поручителі набули статусу солідарних боржників за виконавчим документом. Сам факт закінчення строку дії кредитного договору чи тривале виконавче провадження не припиняють обов`язку поручителів відповідати за боргом до моменту його повного погашення. Оскільки основне зобов`язання не було виконане, поручителі продовжували нести відповідальність за прострочення його виконання на рівні з основним боржником згідно зі ст. 553, 554 ЦК України.

Отже, встановивши факт тривалого невиконання відповідачами грошового зобов`язання, право вимоги за яким перейшло до позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з боржника та поручителів інфляційних втрат та 3% річних за весь час прострочення, адже ні ухвалення судового рішення про стягнення основного боргу, ні відкриття виконавчого провадження не припиняють зобов`язальних правовідносин сторін і не позбавляють кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, до моменту фактичного розрахунку.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги в частині розподілу судових витрат, оскільки суд першої інстанції повною мірою врахував вимоги ст. 137 ЦПК України щодо співмірності та розумності розміру витрат на правничу допомогу. Як наголосила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні всі понесені витрати, якщо вони є очевидно неспівмірними. Реалізуючи свої дискреційні повноваження, суд першої інстанції вже суттєво зменшив заявлений розмір витрат (з 292 500 грн до 40 000 грн), взявши до уваги низький рівень складності справи, яка зводилася до арифметичних розрахунків санкцій, та відсутність необхідності вирішення складних правових проблем. При цьому суд врахував і заперечення відповідача, зокрема щодо пов`язаності осіб позивача та адвокатського об`єднання, що стало підставою для критичної оцінки заявленої суми. Визначена судом до стягнення сума у розмірі 10 000 грн з кожного відповідача є результатом дотримання балансу інтересів сторін та відповідає критеріям реальності й необхідності. Скаржник, наполягаючи на подальшому зменшенні цієї суми, фактично висловлює незгоду з оцінкою суду, проте не наводить переконливих доводів про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою якісь істотні обставини або порушив принцип пропорційності при визначенні остаточного розміру відшкодування.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги адвоката Лукомського Павла Валерійовича, в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 серпня 2025 року та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 грудня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов