Справа № 458/468/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Строна Т.Г.
Провадження № 22-ц/811/595/19 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М.Шандри

при секретарі: Л.М. Чиж

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Турківського районного суду Львівської області від 07 березня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

04.05.2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором № LVTRGF00000004 від 22.09.2005 року у розмірі 18935, 70 дол. США, що за курсом 25,48 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.04.2016 року становила 482481 грн 64 коп., та судові витрати в сумі 7237 грн 22 коп.

В обґрунтування позову позивач покликався на те, що 22.09.2005 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № LVTRGF00000004 від 22.09.2005 року, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 31440 доларів США на термін до 19.09.2025 року. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором у ОСОБА_1 виникла заборгованість, яка станом на 19.04.2016 року становила 18935, 70 дол. США, з яких 16991, 70 доларів США - заборгованість за кредитом; 1426,25 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 447,66 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом; 70,09 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк, «Приват Банк»» заборгованість за кредитним договором № LVTRGF00000004 від 22.09.2005 року в розмірі 18935,70 доларів США, що за курсом, встановленим Національним банком України, складає 498 935 грн 94 коп., та витрати зі сплати судового збору в сумі 7237 грн 22 коп., а всього разом 499173 (чотириста дев`яносто дев`ять тисяч сто сімдесят три) гривні 16 коп.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з`ясуванням усіх обставинам справи.

Зазначила, що належним чином виконувала умови кредитного договору № LVTRGF00000004 від 22.09.2005 року, а відтак заборгованість за даним договором у неї відсутня. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач незаконно з моменту укладення кредитного договору стягував з неї комісію за обслуговування кредиту у визначеному розмірі - 96 доларів США (0,40% від суми виданого кредиту щомісяця (п. 1.1. договору). Тому вважає, що сума необгрунтованого стягнення становить більше 5000 доларів США. Зазначила, що згідно положення абзацу 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував, що умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів», є нікчемною і не потребує визнання недійсною, що узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, висловленою у постанові від 16.11.2017 року у справі № 6-1746цс16. Відтак вважає, що умова кредитного договору про стягнення з неї комісії за обслуговування у розмірі 0,40% від суми виданого кредиту щомісяця є нікчемною, а відповідно стягнення з неї визначених даною умовою коштів є незаконним, як і нарахування за даною комісією заборгованості.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Деркач О.Р. проти скарги заперечила.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, представник ОСОБА_1 - Гирич О.В. подав клопотання про відкладення розгляду справи, однак, зважаючи на тривалість розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності по наявних матеріалах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «Приватбанк» - Деркач О.Р., перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно із статтями 509, 512 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 526, 527, 530, 1049,1054 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, відповідно до умов договору, і в установлений в договорі строк.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто, ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за договором.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення статей 1046-1053 ЦК України.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Судом встановлено, що 22.09.2005 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № LVTRGF00000004, згідно якого відповідачка отримала кредит у розмірі 31440 доларів США на термін до 19.09.2025 року.

У зв`язку з неналежни виконанням позичальником взятих на себе зобов`язань, у неї виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 19.04.2016 року становить 18935,70 доларів США, з яких: 16991,70 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 1426,25 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 447,66 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом; 70,09 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Розмір заборгованості за договором № LVTRGF00000004 від 22.09.2005 року підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 4-9), а також витягом про погашення за кредитом від 16.06.2016 року (а.с. 99).

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в повному обсязі, районний суд виходив з того, що оскільки відповідач не спростувала розмір заборгованості, нарахованої банком, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по кредиту № LVTRGF00000004 в сумі 18935 доларів США 70 центів, що за курсом НБУ на дату винесення судового рішення еквівалентно 498 935 грн 94 коп.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає матеріалам справи та зібраним у справі доказам.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги відповідача, така мотивована нікчемністю пункту 1.1 кредитного договору № LVTRGF00000004 від 22.09.2005 року в частині сплати комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування договору. Заперечуючи позовні вимоги Банку, відповідач покликалася на те, що заборгованість за кредитом виникла у зв`язку з безпідставним нарахуванням банком щомісячної комісії за обслуговування кредиту, що суттєво вплинуло на розмір заборгованості за договором та збільшило суму непогашеного тіла кредиту, оскільки у випадку зарахування сплачених сум комісії на погашення тіла кредиту, такий нею був би погашеним повністю.

Разом з тим, у відзиві на апеляційну скаргу від 17.09.2019 року Банк просив врахувати, що на дату укладення кредитного договору № LVTRGF00000004 від 22.09.2005 у Законі України «Про захист прав споживачів» взагалі було відсутнє поняття як кредит чи «споживчий кредит», а редакція ст.11 цього Закону була наступного змісту: «Гарантований рівень споживання забезпечується: стимулюванням виробництва товарів, виконання робіт та надання послуг; запровадженням у разі необхідності нормованого розподілу товарів, якщо немає гарантій їх вільного придбання кожним споживачем; запровадженням компенсаційних виплат, різних видів допомоги і пільг громадянам». Крім того, Банк зазначив, що за положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Однак, такі умови договору, укладеного з ОСОБА_1 , зважаючи на дату його укладення - 2005 рік, не можуть вважатися нікчемними та підлягають визнанню недійсними в судовому порядку.

Матеріалами справи встановлено, що у 2019 році ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом про визнання недійсним вказаної умови кредитного договору.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 23.12.2019 року у справі № 457/689/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору № LVTRGF00000004 від 22.09.2005 року частково недійсним відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 03.12.2020 року прийнято відмову представника ОСОБА_1 від позову та визнано нечинним рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 23.12.2019 року у справі № 457/689/19.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відтак, оскільки кредитний договір № LVTRGF00000004 між ПриватБанком та ОСОБА_1 був укладений 22.09.2005р., на час укладення договору ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору в теперішній редакції Закону не діяла, доказів визнання недійсним пункту 1.1 кредитного договору в частині сплати комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування кредиту суду не надано, твердження відповідачки у додаткових поясненнях від 28.12.2021 року про переплату у розмірі 5401,22 дол.США за період з 22.09.2005 року по серпень 2015 року є безпідставними і спростовується умовами договору та матеріалами справи.

Заперечення відповідача щодо розміру заборговасті за договором спростовуються і тим, що за спірний період нарахувань частина коштів, сплачених відповідачем на погашення кредиту зараховувалась на погашення: страхових платежів (п.1.2 Кредитного договору), відсотків за користування кредитом у розмірі 3,01% на місяць, нарахованих від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом (п. 2.3.3 Кредитного договору) та нарахованої пені за несвоєчасне виконання договірних зобовязань (п.4.1. Кредитного договору).

Зазначене не було враховано представником відповідачки при наведеному у поясненнях розрахунку, а розрахунок здійснено лише з врахуванням відсоткової місячної ставки від суми залишку заборгованості з урахуванням внесених сум та з урахуванням щомісячної комісії.

За клопотанням відповідачки судом апеляційної інстанції у справі призначалася судова економічна експертиза (а.с. 259-261, том 2), яка не була проведена у зв`язку з неоплатою відповічкою вартості проведення такої.

Разом з тим, проведення Банком нарахувань за договором, розподіл коштів на погашення кредиту повністю підтверджується розрахунком заборгованості, виписками по рахунках та меморіальними ордерами, які надавались на запит суду і знаходяться в матеріалах справи.

Доказів погашення відповідачкою кредитної заборгованості у зазначеному в позові розмірі, суду не надано та судом не здобуто.

Враховуючи, що кредитний договір № LVTRGF00000004 між ПриватБанком та ОСОБА_1 укладено 22.09.2005р., колегія суддів погоджується з доводами позивача, що положення договору, які відповідач вважає несправедливими, в силу норм права, які діяли на день укладення кредитного договору, повинні визнаватись судом недійсними, що відповідає правовій позиції, висловленій в постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі 234/169/15-ц, від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15-ц, 12 грудня 2018 року у справі № 444/484/15-ц , від 28.09.2022 року у справі № 596/177/17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022р. у справі № 363/1834/17. За відсутності рішення суду про визнання недійсним п.1.1 договору № LVTRGF000000, умови договору щодо нарахування комісії є чинними.

Доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Турківського районного суду Львівської області від 07 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2025 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левика

М.М. Шандра