Провадження № 2-з/742/23/25
Єдиний унікальний № 742/6705/25
УХВАЛА

22 грудня 2025 року м. Прилуки

Суддя Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області Павлов В.Г., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення суми позики

УСТАНОВИВ:

І. Суть заяви.

19.12.2025 р. позивач ОСОБА_1 повторно звернулась до Прилуцького міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 9 000 доларів США та судових витрат.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що не накладення арешту на належне відповідачеві рухоме та нерухоме майно до закінчення розгляду справи , може призвести до утруднення або і взагалі невиконання рішення суду.

ІІ. Процедура.

Заява про забезпечення позову розглянута без повідомлення учасників справи та без фіксації судового засідання технічним засобом, що узгоджується з вимогами ч.1 ст.153, ч.2 ст.247 ЦПК України.

ІІІ. Норми права, що підлягають застосуванню.

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов може бути забезпечено шляхом накладення арешту на майно, що належить відповідачеві. За правовою сутністю ініційованого способу забезпечення позову арешт майна це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

ІV. Мотиви суду.

Судом установлено, що між сторонами виник спір майнового характеру з приводу повернення грошових коштів за договором позики у значному розмірі - 9 000 доларів США, що саме по собі зумовлює підвищений ризик утруднення або невиконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

З матеріалів заяви та доданих до неї доказів убачається, що відповідач ОСОБА_2 є власником 29/100 частин житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №454967035. Вказане майно є ліквідним та таким, що може бути предметом відчуження у будь-який момент, а відтак існує реальна загроза його вибуття з власності відповідача до ухвалення рішення у справі.

Суд виходить із того, що ризик невиконання або утруднення виконання рішення суду не потребує безумовного доказування, а може ґрунтуватися на обґрунтованому припущенні, підтвердженому характером спірних правовідносин, розміром заявлених вимог та можливістю вільного розпорядження майном відповідачем по справі.

Оцінюючи заявлений спосіб забезпечення позову, суд перевірив його співмірність заявленим позовним вимогам, тобто співвідношення можливих негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у разі їх невжиття. Арешт нерухомого майна у конкретному випадку має виключно тимчасовий характер, не позбавляє відповідача права володіння та користування майном, а лише обмежує право розпорядження ним до вирішення спору по суті.

Суд також бере до уваги, що на стадії розгляду заяви про забезпечення позову не вирішується питання обґрунтованості позовних вимог, оскільки це є предметом розгляду суду під час розгляду справи по суті, а завданням забезпечення позову є гарантування реального та ефективного виконання можливого судового рішення.

З огляду на характер спірних правовідносин, наявність між сторонами реального майнового спору, значний розмір заявлених до стягнення коштів, наявність у відповідача нерухомого майна, яким вона може вільно розпорядитися, суд приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або унеможливити виконання рішення суду, а отже - ефективний судовий захист прав позивача.

Суд також зазначає, що застосований захід забезпечення позову є пропорційним, обґрунтованим та необхідним, відповідає меті забезпечення цивільного судочинства і не порушує принципу справедливого балансу між інтересами сторін.

Щодо заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на автомобіль марки «Mitsubisi» /д.н.з. НОМЕР_1 / суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 п.7 ст.151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити інші відомості, необхідні для забезпечення позову, зокрема такі, що дають змогу ідентифікувати майно, на яке заявник просить накласти арешт, та підтверджують його належність відповідачеві або факт перебування такого майна у володінні відповідача.

Позивач, повторно звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували право власності відповідача на вказаний транспортний засіб або інші правові підстави вважати, що зазначене майно належить відповідачеві чи перебуває у його фактичному володінні.

Долучений до заяви витяг з інформацією щодо автомобіля марки «Mitsubishi» не містить відомостей про джерело походження інформації, не містить посилання на офіційний державний реєстр чи інший перевірюваний інформаційний ресурс, не засвідчений у встановленому законом порядку, а відтак не може бути визнаний належним і допустимим доказом у розумінні статей 76-78 ЦПК України.

За таких обставин суд позбавлений можливості перевірити достовірність поданої інформації та встановити належність спірного транспортного засобу відповідачеві, що унеможливлює застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно.

Крім того, суд враховує, що забезпечення позову шляхом накладення арешту є істотним втручанням у право власності, а тому може застосовуватися виключно за наявності достатніх, належних та перевірюваних доказів належності майна відповідачеві. Відсутність таких доказів суперечила б принципам змагальності, пропорційності та справедливого балансу між інтересами сторін.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на автомобіль «Mitsubisi» /д.н.з. НОМЕР_1 /.

Підстав для застосування зустрічного забезпечення, передбачених ст.154 ЦПК України, судом не встановлено, оскільки матеріали справи не містять відомостей, які б свідчили про можливість завдання відповідачу шкоди внаслідок застосування обраного заходу забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.149-153,353 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення суми позики - задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову у цивільній справі №742/6705/25, а саме:

-накласти арешт на житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 107, загальною площею 188,7 м2, житловою площею 89,7 м2, за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини заяви про забезпечення позову відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи. Особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя В.Г. Павлов