К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року місто Київ

справа № 756/9426/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/11437/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Ткач М.М. від 25 березня 2025 року у справі за позовом комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі - КП "Київтеплоенерго") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Позов мотивовано тим, що з 1 травня 2018 року КП "Київтеплоенерго" є виконавцем послуг, а саме: з 1 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року послуг з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води; з 1 листопада 2021 року, у зв'язку із зміною законодавства, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.

Квартира АДРЕСА_1 під`єднана до мережі тепло- та водопостачання, а отже відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а з 1 листопада 2021 року споживачем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.

Відповідач своїх обов`язків щодо повної та своєчасної оплати житлово-комунальних послуг не виконував, у зв`язку з чим станом на 1 червня 2024 року наявна заборгованість у

розмірі 61 604 грн 72 коп., яка утворилася за період з 1 травня 2018 року по червень 2024 року.

На підставі Договору № 602-18 про відступлення прав вимоги від 11 жовтня 2018 року, укладеного між ПАТ "Київенерго" та КП "Київтеплоенерго", позивач набув право вимоги до відповідача з оплати житлово-комунальних послуг спожитих до 1 травня 2018 року на суму 22 540 грн 37 коп.

Крім того, вказує, що відповідачем в порушення вимог Закону України "Про житлово-комунальні послуги" та Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" не сплачено внески за обслуговування вузлів комерційного обліку відповідних послуг та плату за абонентське обслуговування.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за спожиті до 1 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 18 764 грн 78 коп.; заборгованість за спожиті до 1 травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 3 775 грн 59 коп.; заборгованість за спожиті з 1 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 24 654 грн 33 коп.; заборгованість за спожиті з 1 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 8 581 грн 39 коп.; заборгованість за спожиті з 1 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 23 138 грн 11 коп.; заборгованість за спожиті з 1 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 5 230 грн 89 коп.; заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг постачання теплової енергії у розмірі 969 грн 23 коп.; заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 1 056 грн 01 коп.; заборгованість зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку послуг з централізованого опалення у розмірі 115 грн 92 коп.; заборгованість зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку послуг з централізованого постачання гарячої води у розмірі 105 грн 35 коп.; витрати пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 43 грн; судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3 028 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 березня 2025 року позов КП "Київтеплоенерго" задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП "Київтеплоенерго" заборгованість за спожиті до 1 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 7 550 грн 23 коп.; за спожиті до 1 травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 1 846 грн 60 коп.; за спожиті у період з 1 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 24 654 грн 33 коп.; за спожиті у період з 1 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 8 581 грн 39 коп.; за спожиті з 1 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 23 138 грн 11 коп.; за спожиті з 1 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 5 230 грн 89 коп.; заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг постачання теплової енергії у розмірі 969 грн 23 коп.; заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 1 056 грн 01 коп.; заборгованість зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку послуг з централізованого опалення у розмірі 115 грн 92 коп.; заборгованість зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку послуг з централізованого постачання гарячої води у розмірі 105 грн 35 коп.; витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 567 грн 32 коп; витрати, пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 43 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та наявності у відповідача заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги у період з квітня 2017 року до травня 2024 року.Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за період з грудня 2015 року до березня 2017 року, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Скаржник зазначає, що лише 10 лютого 2023 року за нею було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а тому борг може бути стягнуто з цієї дати і до звернення до суду із позовом.

Наголошує, що з моменту набуття квартири у власність вона не отримувала від позивача вимог про сплату заборгованості, а про наявність заборгованості дізналася після відкриття провадження у даній справі.

Суд дійшов помилкового висновку, що строк позовної давності продовжився на період дії карантину, оскільки не врахував, що карантин закінчився 30 червня 2023 року, а позовну заяву подано в липні 2024 року. Вважає, що за таких обставин суд повинен був застосувати норми права, які діють після закінчення карантину.

Зазначає, що позивачем не надано суду належних доказів існування заборгованості за період з 2015 року по 2024 рік. Натомість відповідачка не зареєстрована у місті Києві, у квартирі ніколи не проживала та жодних послуг від позивача не отримувала, а також в квартирі взагалі ніхто не проживав понад десять років.

Позивачем не вказано яким чином здійснено розрахунок за спожиту гарячу воду чи є у квартирі лічильник та чи сума заборгованості розрахована по середнім тарифам споживання у місті Києві.

Суд першої інстанції у рішенні зазначив, що за період з травня 2015 року по червень 2024 року у власника квартири утворилася заборгованість та поруч з цим не конкретизував у якого саме власника квартири виникла заборгованість. Також суд помилково застосовує автоматичний перехід обов`язків спадкодавця до спадкоємця без наявності належних доказів існування таких обов`язків.

Зауважує, що оплату за належні послуги позивача відповідачка повинна сплачувати за договором або законом та в період коли була власником квартири.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

КП "Київтеплоенерго" відзиву на апеляційну скаргу не подало.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що у газеті "Хрещатик" № 111 (4511) від 6 серпня 2014 року було опубліковано договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню ПАТ "Київенерго".

11 жовтня 2018 року між ПАТ "Київенерго" (кредитор) та КП "Київтеплоенерго" (новий кредитор) укладено Договір про відступлення права вимоги (цесії) № 602-18 (з додатками), відповідно до якого ПАТ "Київенерго" відступило, а КП "Київтеплоенерго" набуло права грошової вимоги до боржника з оплати спожитих до 1 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

На підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 27 грудня 2017 року № 1693 "Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27 вересня 2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією "Київенерго", КП "Київтеплоенерго" визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ "Київенерго".

За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП "Київтеплоенерго" видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

Згідно з пунктом 3.4.2 договору цесії, позивач як новий кредитор має право на отримання замість попереднього кредитора від споживачів сплати заборгованостей. Надання попереднім кредитором ПАТ "Київенерго" послуг здійснювалось на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Правилами, який був опублікований 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ "Київенерго", а також у газеті «Хрещатик» від 6 серпня 2014 року № 111 (4511).

Перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов'язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається у Додатку № 1 та Додатку № 2 до цього договору.

Відповідно до витягів додатків № 1, № 2 до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, укладеного між ПАТ "Київенерго" та КП "Київтеплоенерго", заборгованість ОСОБА_1 становить 22 540 грн 37 коп., з яких заборгованість за спожиті до 1 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 18 764 грн 78 коп. та заборгованість за спожиті до 1 травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 3 775 грн 59 коп.

Згідно відповіді Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" № 062/14-10304, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності була зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23 жовтня 2008 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником квартири

за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 10 лютого 2023 року.

Станом на 1 червня 2024 року у ОСОБА_1 наявна заборгованість у розмірі 61 604 грн 72 коп., а саме: за спожиті у період з 1 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 24 654 грн 33 коп. та за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 8 581 грн 39 коп.; за спожиті у період з 1 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 23 138 грн 11 коп. та послуги з постачання гарячої води у розмірі 5 230 грн 89 коп. У період до 31 жовтня 2021 року заборгованість зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку послуг з централізованого опалення у розмірі 115 грн 92 коп., заборгованість зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку послуг з централізованого постачання гарячої води у розмірі 105 грн 35 коп. За період з 1 листопада 2021 року заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг постачання теплової енергії у розмірі 969 грн 23 коп. та заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг постачання гарячої води у розмірі 1 056 грн 01 коп.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

В статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (далі - Закон) визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до статті 5 Закону, до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком; комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно з пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону, споживач зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами та інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об'єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором.

Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, які були чинним на час виникнення спірних правовідносин (далі - Правила).

Відповідно до пункту 8 Правил, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідно до пункту 21 Правил, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: зокрема, з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв.метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення (радіаторів) згідно з законодавством.

У пункті 18 Правил передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Хоча у частині 1 статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" і передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц.

У справі, яка переглядається, суд установив, що саме відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з положеннями статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує.

Відповідно до статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Таким чином, саме на відповідача ОСОБА_1 , як власника квартири АДРЕСА_1 , покладено обов'язок з оплати відповідної комунальної послуги.

Поряд з цим, указаний обов'язок виникає у разі отримання споживачем певних послуг. Відтак, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у даній справі.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов'язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).

З матеріалів справи убачається, що на підтвердження надання у спірний період відповідачу послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання (теплової

енергії та постачання гарячої води) позивач надав суду детальний розрахунок заборгованості з посиланням на розрахункові періоди, застосовані тарифи, площу квартири відповідача тощо.

Також, з акта прийняття теплового вузла та актів про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи вбачається, що в будинку, в якому розташована квартира відповідача, встановлені будинкові засоби обліку теплової енергії. Водночас у матеріалах справи відсутні документи, на підставі яких суд міг би дійти висновку про наявність встановленого у квартирі відповідача квартирного засобу обліку теплової енергії.

Із долучених до позовної заяви відомостей про реєстрацію параметрів теплоспоживання вбачаються обсяги споживання теплоенергії за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про те, що позивачем не вказано яким чином здійснено розрахунок заборгованості за спожиту гарячу воду чи є у квартирі лічильник та чи сума заборгованості розрахована по середнім тарифам у місті Києві.

Таким чином, з матеріалів справи убачається, що КП "Київтеплоенерго" на підтвердження своїх позовних вимог надало докази щодо правових підстав надання комунальних послуг, а саме послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання (теплової енергії та постачання гарячої води), правових підстав тарифів оцінки наданих послуг, а також розрахунки фактичного розміру заборгованості по наданим послугам.

Надані позивачем докази відповідають критеріям належності, допустимості та стосуються предмету доказування у даній справі.

В той же час, відповідач будь-яких доказів на спростування обставин, викладених у позовній заяві, у тому числі щодо правильності виставлених КП "Київтеплоенерго" рахунків та розміру заборгованості, суду не надав.

Також у справі відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_1 зверталася до КП "Київтеплоенерго" із скаргами щодо ненадання чи неякісного надання послуг.

Водночас, як вбачається з відзиву на позовну заяву та зі змісту апеляційної скарги, ОСОБА_1 фактично частково визнає позовні вимоги.

Так, відповідачка вказує, що за спожиті комунальні послуги необхідно сплатити за період з 10 лютого 2023 року (дата реєстрації за ОСОБА_1 права власності на квартиру) до подання позовної заяви, а саме: за надані/спожиті з 15 жовтня 2023 року по 15 квітня 2024 року послуги з постачання теплової енергії за шість місяців опалювального період в сумі 28 138 грн 11 коп.; за надані/спожиті з 10 лютого 2023 року по 31 травня 2024 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 5 230 грн 89 коп.; плату за абонентське обслуговування з послуг постачання теплової енергії з 10 лютого 2023 року по 31 травня 2024 року в розмірі 969 грн 23 коп.; плату за абонентське обслуговування з послуг постачання гарячої води з 10 лютого 2023 року по 31 травня 2024 року в розмірі 1 056 грн 01 коп.; сплату внесків за обслуговування вузла комерційного обліку послуг з централізованого опалення з 10 лютого 2023 року по 31 травня 2024 року в розмірі 115 грн 92 коп. та сплату внесків за обслуговування вузла комерційного обліку послуг з централізованого постачання гарячої води з 10 лютого 2023 року по 31 травня 2024 року в розмірі 105 грн 35 коп.

На переконання відповідачки, сплачувати за комунальні послуги необхідно з 10 лютого 2023, у зв'язку з тим, що саме з цієї дати вона набула у власність квартиру на підставі свідоцтва про право на спадщину. При цьому, доказів сплати заборгованості за цей період матеріали справи не містять.

Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи, оскільки суд першої інстанції надав їм належну правову оцінку, зазначивши, що незалежно від того, чи отримав відповідач свідоцтво про право на спадщину, чи здійснив реєстрацію права власника на успадковане нерухоме майно, він має належним чином утримувати майно, у тому числі сплачувати комунальні послуги, що належить йому. Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 березня 2018 року в справі № 401/710/15-ц.

Установивши, що відповідачкою не здійснюється оплата за житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції загалом дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для стягнення заборгованості за період з грудня 2015 року по червень 2024 року в розмірі 86 391 грн 60 коп.

Разом з тим, суд першої інстанції, урахувавши заяву відповідача про застосування строку позовної давності та застосувавши положення статей 257, 258, 261, 267 ЦК України, дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості за період з квітня 2017 року до червня 2024 року в загальному розмірі 73 248 грн 06 коп., тобто в межах строку позовної давності.

При цьому, стягуючи заборгованість за такий період, суд урахував, що частиною 5 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв'язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 12, згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Доводи скаржника таких висновків суду першої інстанції не спростовують та зводяться до власного тлумачення вище вказаних положень закону.

Так, скаржник помилково вважає, що необхідно застосовувати норми закону на час звернення позивача до суду з позовом, оскільки згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Інші доводи апеляційної скарги є тотожними відзиву на позовну заяву та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав повну та об`єктивну

оцінку, вона є достатньо аргументованою, а тому апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 141, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: