ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року м. Чернівці

Справа № 718/1071/25

Провадження №22-ц/822/976/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

судді доповідача - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н. К., Перепелюк І. Б.,

за участю секретаря судового засідання: Собчук І. Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чернівецької міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_3 , на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2025 року, головуючий у І-й інстанції Нагорний В. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у квітні 2025 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що після розірвання шлюбу відповідач не допомагає їй матеріально утримувати доньку, яка проживає з нею, тому остання вимушена була звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 жовтня 2022 року у справі № 727/7549/22 позов про стягнення аліментів задоволено, однак відповідач ОСОБА_2 його не виконує і станом на 07 лютого 2025 року відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів сукупний розмір заборгованості становить 48 509,91 грн.

Зазначала, що 27 лютого 2022 року вона з донькою виїхали за кордон, на даний час вони проживають за адресою: АДРЕСА_1 , жодних перешкод у спілкуванні дитини з батьком вона не чинила, але участі у вихованні та утриманні дитини відповідач не брав.

Вказувала на те, що матеріально дитина утримується за її рахунок, вона оплачує своїм коштом житло, в якому проживає разом з донькою, українську школу, репетитора з італійської і англійської мови, забезпечує доньці всебічний розвиток, дозвілля, дитина відвідує італійську школу, забезпечена медичним страхуванням.

Батько не займається вихованням дитини з моменту розлучення, не цікавиться станом її здоров`я, навчанням, духовним та фізичним розвитком, не проявляє батьківських почуттів, піклування та турботи, не спілкується з донькою, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, аліментів не платить, іншої матеріальної допомоги не надає.

Просила позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки стороною позивача не доведено у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та не надано належних доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання ним батьківських обов`язків відносно дитини.

На рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2025 року представник позивача ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийняте порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідач не займається вихованням дитини з моменту розлучення, не цікавиться станом її здоров`я, навчанням, духовним та фізичним розвитком, не проявляє батьківських почуттів, піклування та турботи, не спілкується з донькою, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, аліментів не платить, іншої матеріальної допомоги не надає.

Висновок суду першої інстанції, що перебування доньки сторін разом із матір`ю у Республіці Італія унеможливлює участь її батька у безпосередньому вихованні дитини та у спілкуванні з нею, не відповідає дійсності, оскільки відповідач в період дії на території України воєнного стану здійснив незаконний перетин кордону і зараз знаходиться за кордоном.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин пункти 16, 18 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року №3, однак не попередив відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки та її представника, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 12 квітня 2024 року.

Заочним рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 27 січня 2022 року у справі № 718/2976/21, яке набрало законної сили 26 лютого 2022 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 жовтня 2022 року у справі № 727/7549/22, яке набрало законної сили 21 листопада 2022 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку платника аліментів, щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову з 30 серпня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку.

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданого Першим ВДВС у м. Чернівці від 07 лютого 2025 року, вбачається, що у боржника ОСОБА_2 існує заборгованість зі сплати аліментів у ВП № 71013608 станом на 07 лютого 2025 року в розмірі 48 509,91 грн.

З довідки № 673112 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 25 лютого 2025 року вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

За змістом довідки про склад сім`ї від 11 лютого 2025 року, засвідченої працівником відділу ДРАЦС Муніципалітету м. Маріліано у провінції м. Неаполь, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з розпискою, наданою ОСОБА_7 від 28 лютого 2025 року, вбачається, що ОСОБА_4 займається два рази на тиждень додатковими заняттями з італійської мови.

Згідно з розпискою, наданою ОСОБА_8 від 27 лютого 2025 року, вбачається, що з 13 липня 2024 року ОСОБА_4 займається один раз на тиждень додатковим заняттям з англійської мови.

У листі від 01 липня 2025 року № 1/1454 начальник служби у справах дітей Чернівецької міської ради Галина Кондрат повідомила суду, що висновок у цивільній справі, що стосується прав та інтересів дітей, надається органом опіки та піклування за місцем фактичного проживання дітей. До компетенції служби у справах дітей Чернівецької міської ради належить розгляд питань щодо надання висновків органу опіки і піклування виключно щодо малолітніх та неповнолітніх дітей, які фактично проживають на території м. Чернівці. Враховуючи те, що позивачка з дитиною фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відповідними документами, розгляд зазначеного вище питання не належить до компетенції служби у справах дітей Чернівецької міської ради та надати висновок до суду про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_4 є неможливим.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд з такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частини дев`ята-десята статті 7 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок щодо застосування пункту 2 частини першої статті 164 СК України і зокрема вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі №953/17837/19.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що «позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.».

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Верховний Суд звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи, особистості учасників цих правовідносин, оцінки сімейної ситуації й інтересів дитини (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.

У постанові від 12 лютого від 2024 року в справі № 202/1931/22 Верховний суд вказав на те, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції не встановив, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно своєї малолітньої дитини.

Матеріали справи не містять беззаперечних доказів свідомого небажання відповідача, батька дитини, виконувати свої батьківські обов`язки, за відсутності при цьому об`єктивних перешкод.

З урахуванням обставин цієї справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при розгляді справи не було встановлено факту свідомого, винного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_4 .

У матеріалах справи відсутні відомості про застосування органами у справах дітей заходів впливу для спонукання ОСОБА_2 до належного виконання своїх батьківських обов`язків, відновлення психоемоційних зав`язків дитини з батьком, вжиття заходів щодо збалансування інтересів матері, батька й доньки.

Матеріали справи не містять доказів, які негативно характеризують особу відповідача та є підставою для позбавлення його батьківських прав на підставі пункту 2 частини першої статті 164 СК України.

Також у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку з неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство по відношенню до неї.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведені позивачем обставини не є безумовними підставами для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

З огляду на зазначене, позбавлення батьківських прав за встановлених судом першої інстанції обставин та наданих позивачем доказах не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання відповідача до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дітей, захист їхніх інтересів та інше), що надані батькам до досягнення дітьми повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з ними, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дітей. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2024 року, справа № 686/2794/24.

Посилання в апеляційній скарзі на несплату відповідачем аліментів на утримання дитини в контексті наявності підстав для задоволення позову про позбавлення батьківських прав є необґрунтованими.

Колегія суддів звертає увагу, що сама лише несплата відповідачем аліментів не є безумовною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки існують інші правові механізми впливу на платника аліментів в разі допущення ним порушень (постанови Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 295/12593/19, від 23 лютого 2022 року у справі № 243/10188/19, від 18 травня 2023 року у справі № 759/3563/22).

Колегія суддів наголошує, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що позивач не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно доньки, що могли б бути підставою для застосування такого виключного заходу, як позбавлення батьківських прав, саме в інтересах дитини.

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам і не встановив підстав для застосування до відповідача такого крайнього й виключного заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав відносно його доньки.

Колегія суддів зауважує, що міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.

З огляду на зазначене, висновок суду першої інстанції про недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо його дитини, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, слід визнати обґрунтованим та таким, що не суперечать правовим висновкам Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Водночас обставини цієї справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з донькою, брати участь у її вихованні, розвитку та піклуванні.

Колегія суддів звертає увагу, що залишення поза увагою попередження про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 09 червня 2023 року у справі № 591/6037/21, провадження № 61-4524св23).

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 слід попередити про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

Пунктом 1 частини 1 статті 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення при вирішенні даного спору, рішення суду першої інстанції слід змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацом наступного змісту: «Попередити ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з покладенням на орган опіки та піклування Чернівецької міської ради контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків».

В решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 11 вересня 2025 року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту:

«Попередити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Покласти на орган опіки та піклування Чернівецької міської ради обов`язки контролю за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 17 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач І. М. Литвинюк

Судді: Н. К. Височанська

І. Б. Перепелюк