ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 624/480/24

провадження № 61-7928св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - приватне підприємство «Андріївка»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного підприємства «Андріївка» на постанову Харківського апеляційного суду від 03 червня 2025 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог позову

1. У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного підприємства «Андріївка» (далі - ПП «Андріївка») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування завданої моральної шкоди.

2. Позов обґрунтовував тим, що 14 серпня 2018 року його було прийнято на роботу в ПП «Андріївка» на посаду ветеринарного лікаря.

3. За усною домовленістю між ним та відповідачем, останній був зобов`язаний здійснювати щоденну доставку позивача із місця проживання до місця роботи та

в зворотному напрямку, оскільки власного автотранспорту позивач не має,

а муніципальне автобусне сполучення в населеному пункті відсутнє, відстань між місцем проживання позивача та місцем роботи становить близько 30 км.

4. З 14 серпня 2018 року по 04 квітня 2024 року ПП «Андріївка» виконувалось усне зобов`язання щодо доставки позивача до місця роботи та назад до місця проживання, проте 04 квітня 2024 року між позивачем та відповідачем стався конфлікт, під час якого відповідач погрожував звільнити позивача з посади ветеринарного лікаря.

5. В той же день позивач повернувся додому, однак на наступний день транспорт, який повинен був доставити його до місця роботи, не прибув.

6. 05 квітня 2024 року позивач попередив керівника ПП «Андріївка» про відсутність на робочому місці у зв`язку з неможливістю дістатися до робочого місця (ПП «Андріївка»).

7. У цей же день позивач зателефонував та повідомив бухгалтера

ПП «Андріївка» про відсутність його на робочому місці у зв`язку із відсутністю автотранспорту, що здійснює його доставку до місця роботи.

8. Надалі, 05, 06, 08, 09, 10, 11, 14, 15, 19, 22, 27 квітня 2024 року позивач направляв на адресу відповідача письмові звернення з проханням забезпечити його автомобілем для доставки на робоче місце у відповідності до умов трудового договору.

9. Відтак зазначав, що він з об`єктивних причин, а саме через відсутність автотранспортного сполучення між місцем його проживання та місцем роботи, був позбавлений можливості прибути на робоче місце.

10. Вважає, що вищезазначене є обставиною, що виключає його вину як працівника та, відповідно, свідчить про незаконність наказу № 30 § 2 від 29 квітня 2024 року про його звільнення, оскільки відповідачем не було враховано невиконання усних домовленостей щодо забезпечення позивача транспортом та зроблено необґрунтований висновок про його відсутність на робочому місці без поважних причин.

11. З урахуванням вищезазначеного вважає, що у ПП «Андріївка» були відсутні правові підстави для застосування до нього найсуворішого виду дисциплінарного стягнення - звільнення, а відтак, права позивача на працю підлягають захисту,

спірний наказ визнанню незаконним, а позивач, своєю чергою, підлягає поновленню на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

12. Більше того зауважував, що з 24 лютого 2022 року на території України впроваджено правовий режим воєнного стану.

13. На даний час він проживає на території Харківської області, яка постійно зазнає обстрілів з боку російської федерації.

14. У зв`язку із триваючими бойовими діями кількість робочих місць по країні значно скоротилась. Позивач, своєю чергою, був єдиною працевлаштованою особою в родині та забезпечував своїх батьків.

15. Після незаконного звільнення та, як наслідок, втрати джерела доходу, він позбавлений можливості забезпечувати своїх батьків. Крім того, він не має змоги забезпечувати себе та свої базові потреби, що істотно впливає на його фізичний

і емоційний стан. У зв`язку з незаконним звільненням він зазнав моральних страждань та зазначав, що орієнтовний розмір завданої йому моральної шкоди становить не менше ніж 20 000,00 грн.

16. З урахуванням вищезазначеного, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 30 § 2 від 29 квітня 2024 року про його звільнення з посади ветеринарного лікаря, поновити його на роботі та стягнути з ПП «Андріївка» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу

з 29 квітня 2024 року по дату ухвалення судового рішення та стягнути

з ПП «Андріївка» на його користь відшкодування завданої моральної шкоди

у розмірі 20 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

17. Рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 06 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПП «Андріївка» витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн.

18. Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд мотивував своє рішення тим, що у ПП «Андріївка» був відсутній обов`язок забезпечення позивача транспортом, а відтак, вважав необґрунтованими посилання позивача на віддаленість місця проживання від місця роботи, відсутність особистого транспорту як на поважність причин відсутності на робочому місці.

19. Більше того, районний суд зауважив, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження домовленості між відповідачем та позивачем щодо здійснення підвезення останнього до місця роботи службовим транспортом.

20. У зв`язку із зазначеним районний суд виснував, що у роботодавця були наявні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, а відтак вимоги позивача про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі задоволенню не підлягають.

21. Також районний суд зауважив, що позовна вимога про стягнення середнього заробтку за час вимушеного прогулу також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною вимогою від вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення і поновлення на роботі.

22. Щодо вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди районний суд вважав, що остання не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не було надано до суду доказів про порушення його прав та, як наслідок, заподіяння моральної шкоди.

23. Крім того, районний суд вважав наявними підстави для відшкодування на користь відповідача витрат на правову допомогу у зв`язку з розглядом справи, оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, а відповідач, своєю чергою, надав докази понесення таких витрат. Суд дійшов висновку, що надані адвокатом послуги відповідають критеріям дійсності, необхідності та розумності їх розміру й підтверджуються матеріалами справи, тому клопотання про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі

15 000,00 грн підлягає задоволенню.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

24. Постановою Харківського апеляційного суду від 03 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 06 грудня 2024 року скасовано.

Ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 30 § 2 від 29 квітня 2024 року про звільнення ОСОБА_1 з посади ветеринарного лікаря ПП «Андріївка.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді ветеринарного лікаря в ПП «Андріївка».

Стягнуто з ПП «Андріївка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 квітня 2024 року в сумі 210 043,80 грн.

Стягнуто з ПП «Андріївка» на користь ОСОБА_1 3 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди.

Стягнуто з ПП «Андріївка» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подачу позову в розмірі 1 211,20 грн та за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 453,44 грн.

25. Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що у ОСОБА_1 існували об`єктивні та незалежні від його волі обставини неможливості дістатися на робоче місце, що повністю виключають вину працівника у порушенні трудової дисципліни у вигляді прогулу.

26. Оскільки позивача було звільнено із порушенням вимог чинного законодавства, останній, на переконання апеляційного суду, підлягає поновленню на роботі на посаді ветеринарного лікаря в ПП « Андріївка».

27. З урахуванням того, що спірний наказ про звільнення підлягає скасуванню,

а позивач поновленню на роботі, апеляційний суд вважав наявними підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

28. Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що внаслідок незаконного звільнення позивачеві була завдана моральна шкода, яка полягає у стражданнях та хвилюваннях, що виникли через порушення його права на працю та втрату стабільного доходу. Це позначилося на його моральному стані й призвело до втрати усталених соціальних зв`язків.

29. З огляду на це суд вважав наявними підстави для відшкодування

з відповідача на користь позивача завданої останньому моральної шкоди у розмірі 3 000,00 грн, оскільки саме такий розмір є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи та не призведе до її безпідставного збагачення.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

30. У червні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ПП «Андріївка» на постанову Харківського апеляційного суду від 03 червня 2025 рокуу вказаній справі.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 липня 2025 року клопотання ПП «Андріївка» про зупинення виконання оскаржуваної постанови Харківського апеляційного суду від 03 червня 2025 року задоволено.

Зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку виконання оскаржуваної постанови Харківського апеляційного суду від 03 червня 2025 року

в частині стягнення з ПП «Андріївка» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 210 043,80 грн та відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі 3 000,00 грн.

Відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу, надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

31. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

32. У касаційній скарзі ПП «Андріївка» просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити

в силі.

33. Підставою касаційного оскарження заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 910/23428/17, від 26 липня 2021 року у справі № 643/10816/17, від 03 листопада 2021 року

у справі № 387/326/20, від 28 квітня 2022 року у справі № 761/48981/19,

від 29 вересня 2022 року у справі № П/857/7/2, від 25 січня 2023 року у справі

№ 734/2607/20, від 04 травня 2023 року по справі № 360/4628/20, від 14 червня 2023 року у справі № 727/3770/21, від 23 серпня 2023 року у справі № 750/2698/22, від 20 грудня 2023 року у справі № 757/45015/20-ц від 10 січня 2024 року у справі № 522/142/20, від 28 лютого 2024 року у справі № 758/5941/21, від 20 червня 2024 року у справі № 643/1959/22, від 04 вересня 2024 року у справі № 206/3355/19, від 31 березня 2025 року у справі № 145/89/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

34. Також у якості підстави касаційного оскарження посилається на недослідження апеляційним судом зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

35. На обґрунтування касаційної скарги заявник вказує, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків щодо незаконності звільнення позивача та, як наслідок, щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

36. Як зауважує ПП «Андріївка», матеріали справи не містять доказів на підтвердження існування між відповідачем як роботодавцем та позивачем як працівником будь-яких домовленостей з приводу забезпечення останнього транспортним засобом для забезпечення можливості дістатися місця роботи,

а відтак помилковим є висновок апеляційного суду щодо поважності причин прогулу позивача у зв`язку із відсутністю муніципального транспортного сполучення між місцем роботи та місцем проживання.

37. З урахуванням вищезазначеного, на переконання ПП «Андріївка», суд апеляційної інстанції дійшов хибного висновку про те, що у ОСОБА_1 існували об`єктивні та незалежні від його волі обставини неможливості дістатися робочого місця за відсутності транспортного сполучення, що, своєю чергою, повністю виключають вину працівника у порушенні трудової дисципліни у вигляді прогулу.

38. Позивачем по справі на підтвердження позовних вимог було надано: відповідь Кегичівської селищної ради Харківської області від 03 травня 2024 року № 2339/10/188 на підтвердження відсутності з грудня 2023 муніципального транспортного сполучення на території Слобожанського старостинського округу,

а також на підтвердження відсутності зареєстрованих за ОСОБА_1 транспортних засобів.

39. Відтак, за відсутності обов`язку ПП «Андріївка» щодо забезпечення транспортування позивача до місця роботи, останнє вважає відсутніми підстави для визнання поважними причини прогулу ОСОБА_1 у зв`язку із неможливістю дістатися місця роботи.

40. Більше того, заявник зауважує, що матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження факту порушення позивачем трудової дисципліни у вигляді тривалого прогулу роботи (відсутності на робочому місці, невиконання трудових обов`язків), тобто докази законності звільнення позивача.

41. На переконання заявника касаційної скарги, оскільки посадова інструкція позивача чітко передбачала його робочий графік з вівторка по неділю з 8:00 год до 17:00 год та визначені посадові обов`язки, які він мав виконувати, а також з огляду на відсутність будь-яких домовленостей щодо забезпечення позивача транспортом, ОСОБА_1 мав самостійно прибути на робоче місце. Отже, підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні, про що обґрунтовано зазначив районний суд.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

42. У липні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, у якому вказано, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права,

а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

43. Адвокат ОСОБА_1 вказує, що між ним та роботодавцем існувала усна домовленість щодо здійснення його щоденної доставки до місця роботи та

в зворотному напрямку, оскільки власного транспорту він не має.

44. Більше того зауважує на відсутність муніципального автобусного сполучення за місцем його проживання, а також на значну відстань між місцем роботи та місцем проживання

45. Відповідно вважає обґрунтованими висновки апеляційного суду щодо незаконності звільнення позивача у зв`язку із прогулом.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

46. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14 серпня 2018 року

ОСОБА_1 було прийнято на роботу в ПП «Андріївка» на посаду ветеринарного лікаря (Т. 1, а.с.20, 98 зворот).

47. ОСОБА_1 у судових засіданнях в суді першої та апеляційної інстанції вказав, що він не виходив на роботу у зв`язку з тим, що автотранспорт

ПП «Андріївка», що за домовленістю між ним та підприємством доставляв його

з дому до місця роботи та в зворотному напрямку, за ним не приїздив.

48. Про неможливість прибуття на робоче місце повідомляв відповідача своєчасно та належним чином. Відсутність забезпечення транспортом зі сторони роботодавця пояснював конфліктом між ним та директором підприємства.

49. ОСОБА_1 письмово звертався до директора ПП «Андріївка»

з повідомленням про неможливість прибути на робоче місце у зв`язку із відсутністю власного автомобіля та відсутністю громадського транспорту та проханням забезпечити його автомобілем для доставки на робоче місце

у відповідності до умов договору, що підтверджується змістом листів від 05, 06, 07, 08, 09, 10, 11, 12, 13, 14, 19, 22, 27 квітня 2024 року (Т.2, а.с.1-24).

50. Відповідно до доповідних записок головного зоотехніка ПП «Андріївка» ОСОБА_2 , датованих 05, 07, 08 квітня 2024 року на ім`я директора ПП «Андріївка», ОСОБА_1 відсутній на робочому місці більше трьох годин (Т.1, а.с.100-101).

51. Наказом № 30 § 2 від 29 квітня 2024 року ОСОБА_1 звільнено

з ПП «Андріївка» у випадку прогулу, про що зроблено запис у трудовій книжці (Т.1, а.с.19 зворот, 20, 99).

52. У якості підстави для звільнення зазначено доповідні про відсутність на робочому місці без поважних причин від 05, 07, 08 квітня 2024 року (Т.1, а.с.99-101).

53. Відповідно до опису вкладення до поштового відправлення 590 витяг з наказу про звільнення та трудову книжку позивач отримав 15 червня

2024 року (Т.1, а.с.107 зворот).

54. Під час розгляду справи судами встановлено та не оспорюється сторонами, що ОСОБА_3 був відсутній на робочому місці у період з 05 по 29 квітня

2024 року.

55. Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_4 вказала, що знає позивача давно, знає, що він працював у ПП «Андріївка» та його доставляли транспортом. Вищезазначене бачила неодноразово, сама також під`їжджала цим транспортом. Когось із водіїв знала, когось ні. Про домовленості, які були між сторонами, нічого не знає. Достеменно підтвердити, що транспорт, яким позивача доставляли на робоче місце, належить ПП «Андріївка», не може.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

56. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

57. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

58. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише

в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

59. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

60. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

61. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

62. Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

63. Відповідно до змісту статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні

і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

64. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови

у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

65. Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

66. Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір

є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

67. Змістом статті 29 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця

в узгоджений із працівником спосіб поінформувати працівника про: 1) місце роботи (інформація про роботодавця, у тому числі його місцезнаходження), трудову функцію, яку зобов`язаний виконувати працівник (посада та перелік посадових обов`язків), дату початку виконання роботи; 2) визначене робоче місце, забезпечення необхідними для роботи засобами; 3) права та обов`язки, умови праці; 4) наявність на робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, а також про право на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору - під підпис; 5) правила внутрішнього трудового розпорядку або умови встановлення режиму роботи, тривалість робочого часу і відпочинку, а також про положення колективного договору (у разі його укладення); 6) проходження інструктажу з охорони праці, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони; 7) організацію професійного навчання працівників (якщо таке навчання передбачено); 8) тривалість щорічної відпустки, умови та розмір оплати праці; 9) процедуру та встановлені цим Кодексом строки попередження про припинення трудового договору, яких повинні дотримуватися працівник і роботодавець.

68. Відтак, вищезазначеною нормою передбачено обов`язок роботодавця щодо інформування працівника як про місцезнаходження робочого місця, права та обов`язки, а також умови праці останнього.

69. Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені

у статтях 40, 41 КЗпП України.

70. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

71. Змістом статті 139 КЗпП України передбачено обов`язок працівників працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

72. За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (частина перша

статті 147 КЗпП України).

73. Відповідно до змісту статей 147-149 КЗпП України роботодавець має право застосовувати до працівника дисциплінарне стягнення за винне невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків.

74. Частинами першою та другою статті 148 КЗпП України передбачено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця

з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

75. Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

76. Верховний Суд у постановах від 04 вересня 2024 року у справі

№ 206/3355/19, від 28 лютого 2024 року у справі № 758/5941/21, від 10 січня

2024 року у справі № 522/142/20, від 25 січня 2023 року у справі № 734/2607/20 та інших виснував, що прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

77. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні керуватися тим, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так

і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження

з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

78. Відтак, для вирішення питання про законність звільнення працівника

у зв`язку із прогулом необхідним є не тільки встановлення самого по собі факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня,

а й встановлення поважності причин відсутності.

79. При цьому колегія суддів зауважує, що чинним законодавством чітко не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим

з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен враховувати конкретні обставини і будь-які докази з числа передбачених ЦПК України.

80. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають його вину.

81. Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності.

82. Вищезазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у змісті постанов від 20 червня 2024 року у справі № 643/1959/22, від 20 грудня 2023 року у справі № 757/45015/20-ц, від 11 грудня 2024 року у справі № 932/3327/23.

83. Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, в тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

84. Водночас, невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими до суду доказами, про що, зокрема, зауважено у постанові Верховного Суду від 26 липня 2021 року

у справі № 643/10816/17.

85. У трудових правовідносинах обидві сторони трудових правовідносин (працівник та роботодавець) мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом

в інших формах.

86. Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

87. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі.

88. За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору,

з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

89. За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

90. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

91. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

92. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, що становлять допустимість доказів.

93. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

94. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

95. Відповідно до частини першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність

і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

96. Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 наполягав, що його звільнення є незаконним, оскільки, за його твердженням, саме з вини відповідача він був відсутній на роботі. Позивач стверджував, що між сторонами існувала усна домовленість, за якою відповідач зобов`язувався забезпечувати його транспортування у робочі дні до місця роботи і саме через невиконання цієї домовленості він не мав можливості дістатися до місця роботи, зважаючи на значну територіальну віддаленість від місця проживання.

97. Крім того, позивач вказував на відсутність як особистого, так

і муніципального транспорту, що унеможливило його прибуття за робочим місцем.

98. Відтак, зі змісту позову вбачається, що позивач ставив свою неможливість прибуття до робочого місця у взаємозв`язок із незабезпеченням його транспортом саме відповідачем як роботодавцем, водночас не надав суду жодного доказу на підтвердження наявності такої домовленості, про що зазначено районним судом.

99. У зв`язку з цим, за умов вказаної конкретної справи районним судом обґрунтовано зауважено, що посилання позивача на відсутність транспорту, відсутність транспортного сполучення та віддаленість місця роботи не

є поважними та такими, що виключають вину працівника.

100. Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що зважаючи на відсутність обумовленого із роботодавцем обов`язку із забезпечення транспортування працівника до місця роботи, відсутність працівника на робочому місці виключно із підстав неможливості дістатися до робочого місця, а також враховуючи, що як зі змісту пояснень, спрямованих роботодавцю, так і зі змісту позовної заяви позивач стверджував, що між сторонами існувала усна домовленість, за якою відповідач зобов`язувався забезпечувати його транспортування у робочі дні до місця роботи

і саме через невиконання цієї домовленості зі сторони роботодавця він не мав можливості дістатися до місця роботи, зважаючи на значну територіальну віддаленість останнього від місця проживання, обґрунтованими є саме висновки районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позову.

101. При цьому слід зазначити, що позивач не надав суду доказів, які підтверджують наявність обов`язку роботодавця забезпечувати його транспортом. Покладаючи на роботодавця відповідальність за незабезпечення працівника транспортом, апеляційний суд дійшов помилкового висновку щодо наявності поважних причин відсутності позивача на робочому місці.

102. Колегія суддів враховує, що під час укладення трудового договору сторони узгодили, зокрема, місцезнаходження робочого місця позивача, яке

є територіально віддаленим від місця його проживання. Тому, погоджуючись на укладення трудового договору за таких умов, позивач фактично прийняв умови праці без додаткового узгодження з роботодавцем питання щодо організації підвезення до робочого місця.

103. Більше того матеріали справи не містять доказів на підтвердження існування домовленостей щодо підвезення позивача до місця роботи, так само як

і доказів виконання такої домовленості з боку відповідача, що могло б достеменно підтвердити її наявність.

104. Додатково колегія суддів зауважує, що основним інструментом захисту

і доведення факту дискримінації, зокрема, у сфері трудових правовідносин, залишається суду, а обов`язок доказування залишається за постраждалим, про що зауважено Верховним Судом у змісті постанови від 19 липня 2023 року у справі

№ 755/7916/19 (провадження № 61-9271св22).

105. Відтак, за встановлених у справі обставин, сам по собі факт звільнення позивача за прогул у зв`язку з відсутністю встановленої домовленості щодо доставлення позивача як працівника на робоче місце не свідчить про дискримінацію останнього, без доведення того, що такі дії роботодавця були вмотивовані певною персональною ознакою позивача. Також матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту доставлення роботодавцем інших працівників до робочого місця. Факт дискримінації може бути встановлений лише

у випадку, коли відмінність у ставленні до особи зумовлена притаманною їй персональною ознакою.

106. Підсумовуючи, за умов цієї конкретної справи колегія суддів погоджується

з висновками районного суду про те, що у ПП «Андріївка» як у роботодавця були наявні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв`язку із чим позовні вимоги позивача про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі задоволенню не підлягають.

107. Більше того, враховуючи, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування завданої моральної шкоди є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення

і поновлення на роботі, колегія суддів, з урахуванням відсутності підстав для задоволення вищевказаних вимог погоджується із висновком районного суду щодо відсутності підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також відшкодування на користь останнього моральної шкоди.

108. Таким чином, оскільки доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати із залишенням

в силі рішення районного суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

109. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити

в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

110. Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції

у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 403, 409, 413, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу приватного підприємства «Андріївка» задовольнити.

2. Постанову Харківського апеляційного суду від 03 червня 2025 рокускасувати, рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 06 грудня 2024 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара О. В. Ступак В. В. Шипович