П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року м. Київ

Справа № 369/1382/25

Провадження: № 22-ц/824/16261/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Данилюк Діани Валеріївни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Нортем Офелія»

на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2025 року, постановлену під головуванням судді Засторожнікової К. С.,

за заявою позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову

до подання позовної заяви до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нортем Офелія», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державне підприємство «Сетам», про витребування майна,

в с т а н о в и в:

В серпні 2025 року від ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову до подання позовної заяви, яка обґрунтована тим, що з 25.01.2010 року він є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . 02.07.2009 року між ним та АКБ «Аркада» був укладений договір про іпотечний кредит для участі у фонді фінансування будівництва, з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором також був укладений договір іпотеки, предметом якого були майнові права на вказану квартиру, що на той час будувалася. 09.11.2022 року між АКБ «Аркада» та ТОВ «Аргумент консалтинг» укладено договір про відступлення права вимоги за зазначеним кредитним договором та договором іпотеки, з урахуванням того, що за ним, ОСОБА_1 , вже було зареєстровано право власності на збудовану квартиру. 11.07.2023 року ТОВ «Аргумент консалтинг» відступило право вимоги ТОВ «СПА ПАРТНЕРС ГРУП», яке, в свою чергу, 28.08.2023 року відступило його ТОВ «Нортем Офелія». 19.06.2025 року ТОВ «Нортем Офелія», як іпотекодержатель, зареєструвало право власності на зазначену квартиру на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку», посилаючись на наявність частково невиконаних ОСОБА_1 зобов`язань за кредитом. Разом з тим, зазначає, що відповідно до п. 5-2 розд. VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» у період дії в Україні воєнного чи надзвичайного стану та впродовж 30 днів після його припинення або скасування зупиняється дія ст. 37 (в частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), ст. 38 (реалізація права продажу предмета іпотеки), ст. 40 (виселення мешканців), ст. 41 і 47 (реалізація майна на електронних торгах) щодо нерухомого майна фізичних осіб, яке перебуває в іпотеці за споживчими кредитами. Вказане обмеження не поширюється лише на іпотечні договори, укладені після набрання чинності відповідними змінами до законодавства, або договори, до яких за згодою сторін вносилися зміни щодо строків виконання зобов`язань чи розміру процентів. В даному випадку, іпотечний договір укладений задовго до таких змін і жодних змін сторони не вносили. Воєнний стан в Україні діє з 24.02.2022 і був неодноразово продовжений. Тому, на момент державної реєстрації права власності за ТОВ «Нортем Офелія» діяв мораторій, який забороняв іпотекодержателю реалізовувати право на набуття предмета іпотеки відповідно до ст. 37 Закону. Отже, ТОВ «Нортем Офелія» набуло право власності на спірну квартиру з порушенням вимог закону, що зумовлює намір ОСОБА_1 звернутися до суду з позовом про витребування квартири з чужого незаконного володіння. За таких обставин, вказує, що між ним та ТОВ «Нортем Офелія» існує спір щодо права власності на зазначене житло. Також, зазначає, що можливе подальше відчуження квартири поточним титульним власником до моменту вирішення спору позбавить його реальної можливості виконати майбутнє судове рішення. У разі зміни власника повернення квартири стане фактично неможливим, адже витребування можливе лише від відповідача у справі. Крім того, для кожного нового відчуження знадобиться залучення нового власника як відповідача, що можливе лише на стадії підготовчого провадження. Нездатність залучити нового власника після його закриття призведе до відмови в позові, навіть якщо первісно позов був поданий до належного відповідача. Водночас, вказує, що на офіційному веб-сайті ДП «СЕТАМ» вже розміщено оголошення про проведення 28.08.2025 року електронних торгів, на які виставлена спірна квартира, що підтверджує реальну та безпосередню загрозу її відчуження. До участі в торгах уже подано 12 заявок.

На підставі вищенаведеного, вважає, що невжиття заходів забезпечення позову унеможливить ефективний захист його прав та інтересів, адже без накладення арешту на квартиру та заборони вчиняти будь-які юридично значимі дії щодо неї він не зможе поновити своє право в межах одного судового процесу.

У зв`язку з викладеним, просив суд застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру та заборони здійснювати її відчуження, передачу в іпотеку, обтяження, зміну власника, зміну ідентифікаційних даних, реконструкцію або будь-які інші дії, які можуть призвести до втрати чи зміни правового статусу майна, оскільки лише такі заходи унеможливлять ризик втрати предмета спору, до вирішення справи по суті.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києвавід 27 серпня 2025 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, яка зареєстрована на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «НортемОфелія», , та заборонено вчиняти з вказаним нерухомим майном будь-які юридично значимі дії, направлені на його відчудження, іншим способом зміну власника, передачу в іпотеку, обтяження, перереєстрацію, зміну ідентифікуючих даних (адреси, технічних характеристик), реконструкцію, знищення до набрання законної сили рішенням суду, ухваленим за наслідком розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «НОРТЕМ ОФЕЛІЯ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державне підприємство «СЕТАМ» про витребування майна - вищевказаної квартири з чужого незаконного володіння.

Не погодившись із таким судовим рішенням, Данилюк Д. В. в інтересах ТОВ «Нортем Офелія» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалу суду просила скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні заяви.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що накладена судом заборона на відчуження спірного майна створює реальну, а не гіпотетичну перешкоду для виконання рішення Козелещинського районного суду Полтавської області про стягнення заборгованості. Спірна квартира була визначена приватним виконавцем як один із ключових активів боржника, за рахунок якого можливо забезпечити реальне та повне виконання рішення. Саме тому майно перебувало у виконавчому провадженні та було виставлене на електронні торги, в яких уже взяли участь потенційні покупці, а дата проведення аукціону була узгоджена й призначена. Підкреслює, що зазначені обставини судом першої інстанції були повністю проігноровані. Ухвала, якою безумовно заборонено відчуження квартири, перекреслила весь комплекс виконавчих дій, фактично поставивши під сумнів можливість реалізувати майно та спрямувати отримані кошти на погашення боргу. В такий спосіб суд не лише втрутився у перебіг виконавчого провадження, а й порушив один із фундаментальних принципів правосуддя, обов`язковість судових рішень, гарантовану Конституцією України. Окремо, звертає увагу на те, що застосований судом спосіб забезпечення позову є тотожним за змістом майбутнім позовним вимогам, оскільки заборона на відчуження квартири фактично забезпечує той результат, якого заявник прагне досягти шляхом подання основного позову. Забезпечення позову, на думку скаржника, перетворилося на інструмент дострокового вирішення спору задовго до його розгляду по суті, що суперечить самій природі процесуальних заходів і порушує баланс інтересів сторін. Крім того, наголошує, що суд, був зобов`язаний в силу приписів частини третьої статті 154 ЦПК України визначити обов`язковість зустрічного забезпечення, адже існує очевидний ризик завдання апелянтові збитків. Блокування реалізації майна на торгах позбавляє стягувача можливості отримати належне виконання за судовим рішенням, а отже, такі наслідки потребували відповідної грошової гарантії або іншого виду зустрічного забезпечення з боку позивача. Підкреслює, що заявник не запропонував жодної форми зустрічного забезпечення, а суд, попри обов`язок, не дослідив фінансовий стан заявника, не оцінив можливість завдання збитків і не визначив розмір зустрічного забезпечення, який би компенсував потенційні втрати. Крім того, звертає увагу, що суд першої інстанції послався у мотивувальній частині ухвали на висновки Верховного Суду, водночас використавши їх у контексті, який не відповідає фактичним обставинам справи та межам їх застосування.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Гуревич М. Г. в інтересах ОСОБА_1 вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги та зазначив, що ухвала суду першої інстанції жодним чином не перешкоджає виконанню рішення Козелещинського районного суду, оскільки таке рішення взагалі не стосувалося спірної квартири. Накладення арешту на майно в межах забезпечення позову було спрямоване на запобігання його відчуженню до вирішення спору по суті, і жодним чином не блокує виконання іншого судового рішення, яке не має з даним майном жодного функціонального чи правового зв`язку.

Зауважує, що скаржник так і не довів жодними доказами, що саме спірна квартира є єдиним активом, за рахунок якого можливе виконання рішення суду у іншій справі. Жодних документів про відсутність у скаржника іншого майна, грошових коштів або активів, на які може бути звернене стягнення, апеляційна скарга не містить. Водночас, норми Закону України «Про виконавче провадження» прямо передбачають можливість звернення стягнення на будь-яке майно боржника, і нерухомість у цьому переліку не є обов`язковим чи єдиним об`єктом.

Окремо, наголошує, що апеляційна скарга фактично спрямована на захист інтересів третьої особи, ОСОБА_2 , який самостійно ухвалу не оскаржував, не заявляв про порушення своїх прав та не доводив жодних власних збитків. Така поведінка, на думку заявника, є свідченням того, що апеляція переслідує не процесуальний, а виключно тактичний інтерес, зберегти можливість подальшого відчуження майна на користь третіх осіб, попри існування реального й безпосереднього спору щодо права власності.

Щодо доводів скаржника про зустрічне забезпечення, заявник вказує, що скаржник не надав жодного доказу, який би свідчив про можливість чи ймовірність завдання йому збитків внаслідок накладеного арешту.

Підкреслює, що практика Верховного Суду, на яку посилається скаржник, не може бути застосована у даному спорі, оскільки наведена скаржником судова практика стосується інших фактичних обставин та не містить правових висновків, релевантних до обставин даної справи.

В судовому засіданні адвокат Гайдаш О. В. в інтересах ТОВ «Нортем Офелія» підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Адвокат Гуревич М. Г. в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що наявні реальні та підтверджені обставини, які свідчать про безпосередню загрозу відчуження спірної квартири ще до вирішення спору по суті. Суд установив, що майно вже виставлене на електронні торги, а його подальше вибуття з володіння відповідача фактично позбавить заявника можливості ефективного захисту свого права та унеможливить виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позову. Врахувавши характер спірних правовідносин, поведінку іпотекодержателя та швидкість зміни титульного власника, суд дійшов висновку про те, що застосування арешту й заборони будь-яких дій щодо відчуження майна є єдиним дієвим засобом забезпечення ефективності судового захисту.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частин першої та другої статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Відповідно до частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду».

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

При цьому, такий вид забезпечення позову як накладення арешту застосовується судом, як правило, у майнових спорах у тих випадках, коли спірне майно може бути відповідачем продане, розтрачене, кошти витрачені, що в майбутньому перешкоджатиме виконанню рішення або взагалі зробить його виконання неможливим. Отже, необхідними умовами для вжиття забезпечувальних заходів, зокрема арешту майна, є, насамперед, належність цього майна відповідачеві, розумна співмірність вартості арештованого майна ціні позову, обґрунтування необхідності вжиття заходів для захисту прав позивача та можливість такого заходу забезпечити реальне виконання очікуваного позивачем рішення.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, ОСОБА_1 зазначав, що існує реальна загроза втрати ним спірної квартири, оскільки поточний її власник, ТОВ «Нортем Офелія», вже ініціював її реалізацію на електронних торгах ДП «СЕТАМ». На думку заявника, подальше відчуження квартири до моменту ухвалення судового рішення фактично унеможливить виконання майбутнього судового рішення у разі задоволення позову про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Заявник зазначає, що 25.01.2010 року він набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Правовою підставою стали договір участі у ФФБ та іпотечний кредит, укладений 02.07.2009 року з АКБ «Аркада». Предметом іпотеки були майнові права на житло, яке на той час перебувало у стані будівництва. В подальшому, право вимоги за кредитним договором неодноразово відступалося різним юридичним особам, однак право власності на квартиру вже було зареєстроване за ОСОБА_1 , що виключало можливість застосування механізму ст. 37 Закону «Про іпотеку». Не зважаючи на це, 19.06.2025 року ТОВ «Нортем Офелія» зареєструвало за собою право власності як іпотекодержатель, посилаючись на часткове невиконання кредитних зобов`язань. Водночас, ОСОБА_1 наголошує, що на момент реєстрації діяв п. 5-2 розд. VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку», який у період воєнного стану зупиняє дію ст. 37 у частині набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки щодо житла фізичних осіб. Дія мораторію є чинною з 24.02.2022 року, триває й донині, а іпотечний договір був укладений задовго до цих змін та без внесення будь-яких коригувань.

З вищенаведених обставин убачається, що між сторонами виник реальний спір щодо правомірності набуття відповідачем права власності на зазначену квартиру. При цьому, існує реальний ризик подальшого вибуття майна з володіння року ТОВ «Нортем Офелія», що унеможливить або суттєво ускладнить виконання майбутнього судового рішення, оскільки витребування майна можливе лише від відповідача, який є поточним власником в межах процесу. Зміна ж власника після завершення підготовчого провадження може зумовити відмову в позові через неможливість залучення нового відповідача.

Колегія суддів зазначає, що на стадії вирішення питання про забезпечення позову суд не вправі оцінювати обґрунтованість майбутніх позовних вимог по суті, оскільки це суперечить положенням статей 149-151 ЦПК України. Однак, суд зобов`язаний перевірити наявність спору між сторонами та оцінити ризики, які можуть унеможливити виконання рішення в разі задоволення позову.

З матеріалів справи убачається, що спірна квартира дійсно була виставлена на електронні торги ДП «СЕТАМ», призначені на 28.08.2025 року, до участі в яких подано 12 заявок, що в свою чергу свідчить не про гіпотетичну, а про реальну загрозу її подальшого відчуження. У разі реалізації квартири право ОСОБА_1 буде позбавлене ефективного судового захисту, а виконання майбутнього судового рішення буде унеможливлене.

Отже, судом першої інстанції правильно ураховано зазначені вище обставини та встановлена наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Колегія суддів звертає увагу на те, що одночасне застосування двох заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та заборони його відчуження потребує оцінки на предмет співмірності обмеження прав відповідача та необхідності таких заходів. Арешт як захід згідно зі ст. 170 ЦПК України передбачає блокування розпорядження майном, а в окремих випадках обмеження його користування. Заборона відчуження більш вузький інструмент, спрямований саме на унеможливлення переходу права власності до третіх осіб. Обидва заходи спрямовані на одну й ту саму мету збереження майна у статусі предмета спору до вирішення справи по суті.

З матеріалів справи убачається, що предметом даного позову є вимоги про витребування квартири з чужого незаконного володіння. У випадку задоволення позову ефективність судового захисту можлива лише за умови збереження спірного майна у статусі предмета спору до моменту вирішення справи по суті, оскільки подальша зміна титульного власника може створити істотні процесуальні перешкоди для виконання рішення суду.

При цьому, колегія суддів бере до уваги правові позиції Верховного Суду, згідно яких процесуальний закон допускає одночасне застосування кількох заходів забезпечення позову, якщо це не виходить за межі заявлених позовних вимог і є необхідним для гарантування виконання судового рішення (від 6 серпня 2025 року у справі № 759/22148/24). Верховний Суд у зазначеній постанові підкреслив, що у разі існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, одночасне накладення арешту та заборони відчуження може бути виправданим, а також є співмірним заходом забезпечення, спрямованим на захист прав позивача.

Колегія суддів також ураховує, що підстави для забезпечення позову є оціночними та ураховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 06.08.2025 у справі №759/22148/24.

Разом із тим, колегія суддів у цій конкретній справі не в повній мірі погоджується із застосованим судом першої інстанції подвійним заходом забезпечення позову.

Колегія суддів ураховує, що заборона вчиняти будь-які реєстраційні та юридично значимі дії щодо спірної квартири сама по собі унеможливлює її подальше відчуження, передачу в іпотеку, зміну власника чи інше вибуття з володіння відповідача. Такий захід є менш обтяжливим порівняно з арештом і водночас достатнім для запобігання будь-яким діям, які можуть призвести до зміни правового статусу майна до вирішення справи по суті.

З огляду на принцип співмірності та необхідності, передбачений частиною третьою статті 150 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку про те, що одночасне накладення арешту та встановлення заборони на відчуження майна в даному випадку є надмірним, оскільки досягнення мети забезпечення позову може бути забезпечене шляхом застосування одного, менш обтяжливого, але достатнього заходу,заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження або зміни правового статусу квартири.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Ураховуючи викладене, ухвала Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2025 року в частині застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту підлягає зміні, шляхом виключення відповідного абзацу резолютивної частини ухвали та викладення її в новій редакції.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Нортем Офелія» в частині необхідності перевірки реальності наміру заявника звернутися з позовом та ризику зловживання процесуальними правами не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

Так, ОСОБА_1 належним чином скористався наданим йому законом правом та подав позовну заяву у встановлений законом строк, що підтверджується ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2025 року, якою відкрито провадження у справі за його позовом про витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння.

Факт подання позову та відкриття провадження у справі спростовує доводи апеляційної скарги про формальний характер заяви про забезпечення позову та відсутність у заявника наміру реалізовувати своє право на судовий захист по суті спору. Навпаки, зазначені обставини підтверджують добросовісність поведінки ОСОБА_1 та узгодженість його дій із процесуальною метою заяви про забезпечення позову.

Щодо решти доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним відмітити наступне.

Посилання ТОВ «Нортем Офелія» на те, що заходи забезпечення позову перешкоджають виконанню рішення Козелещинського районного суду Полтавської області, не приймаються колегією суддів до уваги, адже вказане судове рішення взагалі не стосується спірної квартири, не визначає її як єдине або виключне джерело погашення боргу, а сам скаржник не надав доказів відсутності у нього іншого майна чи активів, на які може бути звернено стягнення. В той же час, норми Закону України «Про виконавче провадження» прямо допускають звернення стягнення на будь-яке майно боржника, що спростовує доводи скаржника про неможливість виконання зазначеного рішення у спосіб, передбачений законом.

Також, апеляційна скарга не містить жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про те, що відповідачу завдано чи може бути завдано майнових втрат саме внаслідок ухвали суду про забезпечення позову. Отже, доводи скаржника щодо необхідності обов`язкового застосування зустрічного забезпечення є декларативними та не ґрунтуються на вимогах статті 154 ЦПК України.

Не заслуговують на увагу й посилання скаржника на практику Верховного Суду, оскільки наведені ним постанови стосуються інших фактичних обставин, пов`язаних переважно із грошовими вимогами або зупиненням виконання судових рішень, в той час як в даній справі предметом спору є право власності на конкретний об`єкт нерухомості. Наявні ж релевантні правові позиції Верховного Суду, навпаки, підтверджують допустимість застосування заходів забезпечення позову у подібних правовідносинах за наявності реальної загрози відчуження майна.

За таких обставин, решта доводів апеляційної скарги ТОВ «Нортем Офелія» спрямовані на формальне заперечення ухвали суду першої інстанції, не спростовують встановлених судом обставин та не впливають на висновки щодо наявності правових підстав для застосування заходів забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Данилюк Діани Валеріївни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «НортемОфелія» задовольнити частково.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2025 року змінити, у зв`язку з чим абзац другий резолютивної частини судового рішення викласти в наступній редакції.

Заборонити державним реєстраторам та іншим фізичним і юридичним особам вчиняти будь-які дії щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, яка зареєстрована на праві власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «НортемОфелія», , в тому числі зміну власника, передачу в іпотеку, встановлення обтяжень, перереєстрацію, зміну ідентифікаційних даних (адреси, технічних характеристик), реконструкцію чи знищення

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2025 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура