ПОСТАНОВА

іменем України

11 грудня 2025 року м. Кропивницький

справа № 396/578/25

провадження № 22-ц/4809/1595/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Соколівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковалюх Василь Миколайович, на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 22 липня 2025 року у складі судді Русіної А.А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Соколівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовної заяви посилався на те, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2009 року. Від шлюбу мають спільну неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач самостійно виховує, утримує та матеріально забезпечує неповнолітню доньку без участі матері дитини. Вiдповiдач не проявляє до дитини уваги, не цікавиться її життям, розвитком та вихованням, не виявляє бажання бачитись з нею та не відвідує її, матеріальної допомоги не надає. Вважає, що відповідач самоусунулася від виховання дитини, не бажаючи з нею спілкуватися.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 22 липня 2025 року у задоволені позовувідмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про неприпустимість в подальшому порушення нею батьківських обов`язків щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про можливі наслідки у разі їх неналежного виконання у вигляді позбавлення батьківських прав.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковалюх Василь Миколайович, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні апеляційного суду адвокат Ковалюх В.М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримав доводи поданої апеляційної скарги, просив її задовольнити. Служба у справах дітей Соколівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області направила клопотання про розгляд справи без участі свого представника (а.с.120). Відповідач у судове засідання апеляційного суду не з`явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Колегія суддів постановила ухвалу про розгляд справи у відсутності відповідача та третьої особина підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.9).

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 серпня 2008 року, який розірвано рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 30жовтня 2009 року у цивільній справі №2-891/2009 (а.с.11).

Відповідно до довідки Соколівської сільської ради Диминського старостинського округу від 09 вересня 2024 року №146-167 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: батько - ОСОБА_1 ; мати - ОСОБА_5 ; дочка ОСОБА_3 (а.с.10).

Розпорядженням голови Новоукраїнської районної державної адміністрації Кіровоградської області від 14 червня 2017 року встановлено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання батька - ОСОБА_1 (а.с.12).

Як свідчить довідка Карлівського ліцею Соколівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області від 19 червня 2023 року мати ОСОБА_3 ОСОБА_2 участі у вихованні дочки не приймає, заклад освіти не відвідує, на батьківських зборах не буває, з педагогами, які навчають дитину, не спілкується, шкільним життям не цікавиться, фінансово та фізично не допомагає (а.с.13).

Актом обстеження умов проживання, складеним Службою у справах дітей Соколівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області 04 липня 2023 року, встановлено, що умови проживання та виховання для ОСОБА_6 створені належні. Мати дитини ОСОБА_2 разом з дитиною не проживає (а.с.14).

Рівнянська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області 05.12.2024 року видала характеристику на ОСОБА_2 , згідно з якою ОСОБА_2 зарекомендувала себе посередньо, компрометуючими матеріалами відносно ОСОБА_2 сільська рада не володіє (а.с.19).

Висновком від 07.01.2025 року Служби у справах дітей Рівнянської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 орган опіки не надав позитивного висновку про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, а лише зазначив, що у зв`язку зі зверненням громадянина ОСОБА_1 окрім наданої інформації із заяви про те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків у вихованні неповнолітньої доньки ОСОБА_3 не надходило, тому прийнято рішення надані матеріали направити до суду (а.с.20).

Отже, обґрунтованого висновку Служби у справах дітей Рівнянської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Судом першої інстанції встановлено, що заочним рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 28 листопада 2024 року у цивільній справі №396/2036/24 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, розпочавши стягнення з 31 жовтня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.15-16).

Постановою старшого державного виконавця Новоукраїнського відділу державної виконавчої служби у Новоукраїнському районні Кіровоградської області Міністерства юстиції (м.Одеса) Ютиш К.М. від 23 січня 2025 року відкрито виконавче провадження №76932695 (а.с.17-18).

Відповідно до характеристики від 05 вересня 2024 року ОСОБА_3 є студенткою ІІ курсу групи А-21 Відокремленого структурного підрозділу Київського індустріального фахового коледжу Київського національного університету будівництва та архітектури. Під час навчання дитини зацікавленість проявляють батько ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_5 , приймають участь у онлайн батьківських зборів, цікавляться успішністю в коледжі та підтримують її у навчанні і соціальному житті студентського колективу (а.с.21).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому відмовив у задоволенні позову за необґрунтованістю та попередив відповідача, що у разі в подальшому неналежного виконання нею батьківських обов`язків відносно доньки вона буде позбавлена батьківських прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ч.1 ст.152 СК України право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Частиною четвертою статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним

Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У пунктах 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними та коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Такий правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/158, 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі, від 06 вересня 2023 року у справі №545/560/21.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем, усупереч ст.ст.12, 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підставі яких можна дійти до безперечного висновку, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та вплив, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про таке попередження відповідача, зокрема, у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Дійсно, позивачем не було доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням своїми батьківськими обов`язками та наявність в її діях вини, а в матеріалах справи відсутні такі докази.

Місцевим судом також вірно зазначено, що лише обставина того, що на час розгляду даної справи вихованням і розвитком дитини займається позивач, не підтверджує факт ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, а лише свідчить про належне виконання таких обов`язків позивачем відносно дитини.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що висновок органу опіки та піклування складений поверхнево та є необґрунтованим, а тому колегія суддів також не погоджується з вказаним висновком, оскільки у ньому не наведено достатніх підстав та аргументів, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Недостатня участь матері у вихованні дитини не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав, суд першої інстанції вірно врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено.

Слід зазначити, що суд першої інстанції, належним чином дослідивши усі наявні у справі докази, дійшов правильного висновку про застосування до відповідача попередження про неприпустимість у подальшому порушення нею батьківських обов`язків щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про можливі наслідки у разі їх неналежного виконання у вигляді позбавлення батьківських прав

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків оскаржуваного рішення, оскільки ці доводи зводяться до посилання на ті ж самі обставини та наведення обґрунтувань заявлених вимог, які вказані у позовній заяві, яким суд першої інстанції надав належну оцінку в оскаржуваному рішенні і колегія суддів повністю погоджується із цією оцінкою та прийнятим рішенням у даній цивільній справі.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ковалюх Василь Миколайович, залишити без задоволення, а рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 22 липня 2025 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2025 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко