КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/16312/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі відповідачів:

Солом`янської окружної прокуратури м. Києва - представник Оксютович Д. В.,

Київської міської прокуратури - представник ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_3

на ухвалу Печерського районного суду міста Києва у складі судді Литвинової І. В.

від 18 серпня 2025 року

у цивільній справі № 757/46071/24-ц Печерського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_3

до Солом`янської окружної прокуратури м. Києва,

Київської міської прокуратури,

ОСОБА_2 ,

Державної казначейської служби України

про захист честі, гідності, ділової репутації, компенсацію моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2024 року позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про захист честі, гідності, ділової репутації, компенсацію моральної шкоди, шляхом визнання недостовірної інформації, зазначеної в листах адресованих військовим підрозділам, Міністерству оборони України, АТ «ОТП Банк» щодо здійснення позивачем злочину.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2025 року закрито провадження у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апелянт вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною, упередженою та прийнятою з грубим порушенням норм процесуального права та Конституції України. Звертає увагу на те, що суд першої інстанції позбавив його права на участь у судовому засіданні та доступу до правосуддя, провівши розгляд справи 18.08.2025 за його відсутності, незважаючи на завчасно подане клопотання про відкладення розгляду через хворобу та висловлене бажання брати особисту участь у процесі. Апелянт зазначає, що суд проігнорував поважність причин неявки, чим порушив принцип рівності сторін та змагальності процесу, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Мала проти України» та «Надточій проти України». Крім того, Скаржник стверджує, що суд безпідставно залишив без розгляду клопотання про зупинення провадження у справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України до завершення розгляду пов`язаного кримінального провадження, в якому позивачу повідомлено про підозру. Апелянт наполягає, що вирішення цивільного позову про захист честі та гідності є об`єктивно неможливим до встановлення відсутності його вини у межах кримінального провадження, а тому справа підлягала обов`язковому зупиненню, а не закриттю.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники відповідачів Солом`янської окружної прокуратури м. Києва, Київської міської прокуратури та відповідач ОСОБА_2 , проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили залишити ухвалу суду без змін, а скаргу без задоволення.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не прибув, причини неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представників відповідачів та відповідача ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені позовні вимоги про визнання інформації недостовірною стосуються відомостей, викладених у листах, які були складені та направлені органами прокуратури в межах досудового розслідування кримінального провадження у порядку, передбаченому КПК України. Встановивши, що оспорювана інформація є фактичними даними (доказами) у кримінальному провадженні, суд дійшов висновку, що оцінка їх належності, допустимості та достовірності має здійснюватися виключно в межах кримінального процесу, а не в порядку цивільного судочинства. Керуючись правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у справі № 333/6816/17, суд зазначив, що вимоги про спростування інформації, яка міститься у процесуальних документах досудового слідства, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки для цього законом встановлено інший порядок оскарження. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд закрив провадження у справі, роз`яснивши позивачу, що розгляд таких вимог віднесено до кримінального судочинства.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність закриття провадження у справі з наступних підстав.

Звертаючись із позовом, позивач зазначав, що посадові особи органів прокуратури, діючи в межах кримінального провадження, направили до військових частин Державної прикордонної служби України, Міністерства оборони України та АТ «ОТП БАНК» листи, в яких стверджували про вчинення ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. Позивач наголошував, що зазначена інформація була поширена за відсутності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили, та в момент, коли він проходив військову службу і не мав відповідного процесуального статусу у справі. Вважаючи, що такі дії порушують його право на презумпцію невинуватості, а поширена інформація є недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію в очах командування, побратимів та банківської установи, позивач наполягав на необхідності судового захисту своїх прав. Також позивач вказував, що незаконними діями відповідачів йому завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та зниженні його авторитету. На підставі викладеного просив визнати поширену інформацію недостовірною, зобов`язати відповідачів принести письмові вибачення та стягнути з держави на свою користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Аналізуючи природу спірних правовідносин, колегія суддів виходить із того, що вимоги позивача про визнання недостовірною інформації, викладеної у листах органів прокуратури, фактично спрямовані на ревізію процесуальних рішень та дій сторони обвинувачення у кримінальному провадженні.

У цьому контексті для правильного вирішення питання про юрисдикцію підлягають врахуванню правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) та від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (провадження № 14-10цс23).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Так, у справі № 333/6816/17 Велика Палата Верховного Суду чітко встановила, що позовні вимоги про визнання недостовірною інформації, яка міститься у процесуальних документах кримінального провадження (постановах, підозрах, службових листах в рамках слідства тощо), не можуть бути предметом розгляду в порядку цивільного судочинства. Суд наголосив, що ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу неналежним або недопустимим, не відповідає завданням цивільного судочинства.

У подальшому тлумаченні поняття «справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства», Велика Палата Верховного Суду у справі № 757/31372/18-ц (пункти 68-69) дійшла висновку, що зазначена норма (п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України) стосується не лише позовних вимог, які слід розглядати в судах іншої юрисдикції (адміністративній чи господарській), а й тих вимог, які взагалі не можна розглядати у суді як окремий спір.

Позивач у цій справі намагається використати цивільний позов як засіб захисту від дій прокурора у кримінальному провадженні. Проте, перевірка законності процесуальних дій органів досудового розслідування, а також оцінка достовірності інформації, що міститься у матеріалах кримінального провадження, має здійснюватися виключно в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України (шляхом подання скарг слідчому судді, клопотань про визнання доказів недопустимими, доказування невинуватості під час судового розгляду тощо).

Обрання позивачем неналежного, з точки зору матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, способу захисту прав (подання окремого позову замість реалізації прав підозрюваного/обвинуваченого у кримінальному процесі) означає, що така вимога не може бути розглянута судом ані в порядку цивільного, ані в порядку будь-якого іншого (адміністративного чи господарського) судочинства.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що є безумовною підставою для закриття провадження. Посилання суду в оскаржуваній ухвалі на те, що розгляд справи віднесено до кримінального судочинства, слід розуміти у світлі наведеної вище практики Великої Палати Верховного Суду як вказівку на виключність кримінально-процесуальної форми захисту прав у цих правовідносинах, а не як можливість подання аналогічного позову до кримінального суду.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення права на доступ до суду (стаття 6 Конвенції), колегія суддів зазначає таке. У постанові № 757/31372/18-ц Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що право на доступ до суду не є абсолютним. Відсутність юридичної можливості використати окремий цивільний позов для оскарження змісту процесуальних документів слідства є легітимним обмеженням, яке має на меті забезпечення цілісності кримінального процесу та уникнення підміни судових процедур. Таке обмеження є пропорційним, оскільки особа не позбавлена права на захист, а має реалізовувати його в межах кримінального провадження інструментами КПК України.

Доводи про необхідність зупинення провадження до вирішення кримінальної справи є безпідставними, оскільки інститут зупинення застосовується лише до справ, які підлягають розгляду по суті. Оскільки провадження у цій справі підлягає закриттю через неможливість її судового розгляду, питання про зупинення вирішуватися не може.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права та відповідає встановленим обставинам та сталій практиці Верховного Суду, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 грудня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов