Провадження №4-с/523/12/25
У Х В А Л А

"23" липня 2025 р. м. Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Далеко К.О.,

секретаря судового засідання Дяченко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №17 міста Одеси, цивільну справу № 523/19019/24 за скаргою боржника ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Хаджибейський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

13 листопада 2024 року боржник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в порядку ст.447 ЦПК України, заінтересовані особи: Хаджибейський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, якою просить:

- визнати протиправною бездіяльність Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), яка полягає у відмові (лист-відмова від 11.11.2024 року № 209063) зняти арешт, накладений на все нерухоме майно ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження, ВП № 24148665, 27.01.2011, Першим Малиновським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_2 ;

- зобов`язати Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт, накладений на невизначене майно, на все нерухоме майно ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , відповідно до постанови Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження (з накладенням арешту на майно боржника) ВП № 24148665 від 27.01.2011, для задоволення вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 479074,98 грн.

В обґрунтування скарги, ОСОБА_1 зазначив наступне: відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, на все нерухоме майно ОСОБА_1 накладено арешт, на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № № 24148665 від 27.01.2011. Листом від 25.10.2024 року Малиновським ВДВС у відповідь на адвокатський запит було повідомлено скаржнику, що на примусовому виконанні в Першому Малиновському ВДВС Одеського МУЮ перебувало виконавче провадження №24148665 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3224/10, виданого 24.12.2010 Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошової суми у розмірі 479074,98 грн. Виконавче провадження було завершено 29.12.2011 згідно п. 9 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Малиновським ВДВС також було повідомлено, що матеріали виконавчого провадження № 24148665 були знищені у 2015 році за закінченням терміну зберігання, надати іншу запитувану інформацію не уявляється можливим. Враховуючи те, що збереження арештів, накладених державними виконавцями за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника, 06.11.2024 року адвокатом Плахтій О.В. від імені та в інтересах ОСОБА_1 направлено до Малиновського ВДВС заяву про зняття арешту, накладеного на все нерухоме майно ОСОБА_1 . До вказаної заяви також було додане повідомлення АТ «Райффайзен Банк» від 30.05.2024 року про прощення (анулювання) боргу за Кредитним договором з якого вбачається, що керуючись ст. 605 Цивільного кодексу України Банк здійснює прощення (анулювання) боргових зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором, у зв`язку з чим вважається, що ОСОБА_1 не має заборгованості перед Банком. Листом від 11.11.2024 року за № 209063 Малиновський ВДВС повідомив про відсутність підстав для зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 . Скаржник вважає бездіяльність державного виконавця, щодо не зняття арешту з його майна, протиправною, продовження чинності обтяження арешту всього нерухомого майна скаржника є невиправданим, оскільки: - виконавчого провадження в межах якого був накладений арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 на паперовому носії у Малиновському ВДВС немає; - відкриті виконавчі провадження щодо боржника ОСОБА_1 у Відділі також відсутні; - після 2011 року виконавчий лист № 2-3224/10, виданий 24.12.2010 Суворовським районним судом м. Одеси, стягувачем ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (наразі АТ «Райффайзен Банк») до примусового виконання повторно не пред`являвся; - строки для повторного пред`явлення стягувачем виконавчого документа до виконанням спливли ще 29.12.2012 року, тобто майже 12 років тому назад, та стягувачем не поновлювались; - стягувач жодних майнових претензій на теперішній час до боржника не має про що надав ОСОБА_1 відповідне письмове повідомлення.

18.11.2024 року представник Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надав до суду відзив на скаргу, яким просив залишити скаргу без задоволення. Згідно інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень було встановлено, що в Першому Малиновському ВДВС Одеського МУЮ перебувало виконавче провадження № 24148665 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3224/10, виданого 24.12.2010 Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошової суми у розмірі 479074,98 грн. У зв`язку з невиконанням вимог виконавчого документа, не сплатою виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на майно боржника було накладено арешт. Виконавче провадження № 24148665 було завершено 29.12.2011 згідно п. 9 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження боржником сплачені не були. Матеріали виконавчого провадження № 24148665, яке перебувало на примусовому виконанні, під час виконання якого було накладено арешт на майно боржника, були знищені за закінченням терміну зберігання. Інформація щодо виконання боржником зобов`язань згідно виконавчих документів які перебували на виконанні відсутня, доказів сплати виконавчого збору та витрат у виконавчих провадженнях не надано. У встановлений Законом строк постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, згідно якої було накладено арешт на майно боржника, сторонами не оскаржувалась. До скарги не додано жодних доказів, які підтверджують виконання боржником своїх зобов`язань згідно виконавчих документів, які перебували на примусовому виконанні, також не надано доказів сплати виконавчого збору та витрат по виконавчим провадженням які перебували на виконанні. Суд не має права зобов`язувати державного виконавця до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби. В скарзі на дії державного виконавця, скаржник взагалі не вказує, у чому саме полягає протиправність дій державного виконавця, не зазначає яку саме норму Закону порушив державний виконавець при накладенні арешту, не зазначає на підставі якої норми закону Малиновський відділ державної виконавчої служби міста Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) може зняти арешт.

26.11.2024 року представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Плахтій О.В. подала до суду відповідь на відзив ДВС, якою повідомила наступне. Арешт носить тимчасовий характер та застосовується для забезпечення реального виконання зобов`язань. Виконавче провадження № 24148665 на паперовому носії не існує, воно знищене у зв`язку зі спливом терміну зберігання, має стан - "Завершено". Відомості щодо виконавчого провадження № 24148665 стосовно боржника ОСОБА_1 зберіглися тільки у Спецрозділі Автоматизованої системи виконавчого провадження, в якому не передбачено можливості продовження примусового виконання рішення. Відповідно до Положення про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженого Наказом Мінюсту від 05.08.2016 року № 2432/5, зазначена система, це - комп`ютерна програма для формування статистичної звітності, в якій не передбачена можливість здійснення виконавчих дій. АТ «Райффайзен Банк» здійснив прощення (анулювання) боргових зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором, у зв`язку з чим вважається, що ОСОБА_1 не має заборгованості перед Банком. З Витягу з ВП-спецрозділу Автоматизованої системи виконавчого провадження, сформованого 24.10.2024 Малиновським ВДВС, вбачається, що в межах ВП № 24148665 були здійснені лише дві виконавчі дії: - 27.01.2011 року відкриття ВП з накладанням арешту на майно боржника; - 29.12.2011 року повернення виконавчого документа стягувачеві. Постанови про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору та витрат виконавчого провадження в межах ВП № 24148665 не виносились. Отже, Малиновський ДВС не має права вимагати збереження арешту нерухомого майна ОСОБА_1 з підстав не сплати останнім виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Малиновський ДВС намагається продовжити дію арешту, нехтуючи приписами частини 1 ст. 56 Закону №1404-VIII, яка передбачає, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Оскільки виконавчий лист від 24.12.2010 № 2-3224/10, виданий Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», повернутий органом виконавчої служби стягувачеві 29.12.2011, повторно не пред`являвся до примусового виконання то збереження арешту, накладеного державним виконавцем при відкриті ВП № 24148665 ще до набрання чинності Законом № 1404-VIII з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника ОСОБА_1 .

21.07.2025 року представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Плахтій О.В. подала до суду додаткові пояснення, якими зазначила наступне. Як вбачається з листів Малиновського (наразі - Хаджибейський) ВДВС та копії Витягу з ВП-спецрозділу (копії містяться в матеріалах справи), 27.01.2011 року Першим Малиновським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження (з накладенням арешту на майно боржника) № 24148665 на підставі виконавчого листа від 24.12.2010 № 2-3224/10, виданого Суворовським районним судом м. Одеси, але 29.12.2011 виконавчий документ був повернутий стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», що діяв на той час. Повторно на виконання вказаний виконавчий документ до відділу після 2011 року не надходив. Отже, строки для повторного пред`явлення стягувачем виконавчого документа до виконання спливли ще 29.12.2012 року. Та обставина, що АТ «Райффайзен Банк» протягом майже 13 років не подавав повторно на виконання виконавчий документ також свідчить про те, що стягувач не має майнових претензій до ОСОБА_1 . Стягнення з боржника виконавчого збору та стягнення витрат виконавчого провадження має відбуватися на підставі окремих постанов. Такі постанови Малиновським двс відносно боржника ОСОБА_1 не виносились. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.2003 N 14 роз`яснено, що витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово. Таким чином, стягнення виконавчого збору можливо тільки у тому випадку, коли виконавча служба на виконання рішення суду примусово стягнула з боржника грошові кошти. Враховуючи викладене, відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, оскільки в умовах прощення стягувачем заборгованості, не відбувалось фактичне стягнення боргу завдяки зусиллям державного виконавця.

Ухвалою суду від 25.11.2022 року витребувано з Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального Міністерства управління (м.Одеса) належним чином засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження ВП №24148665 з примусового виконання виконавчого листа №203224/10, виданого 24.12.2010 Суворовським районним судом міста Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної філії ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошової суми у розмірі 479074,98 грн.

У судове засідання скаржник ОСОБА_1 та його представник адвокат Плахтій О.В. подали заяви про розгляд скарги без їх участі, просили скаргу задовольнити.

У судове засіданні представник Хаджибейського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не з`явився, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, у відзиві на скаргу представник ВДВС просив розглянути справу без їх участі, залишивши скаргу без задоволення.

У судове засідання представник стягувача АТ «Райффайзен Банк» не з`явився, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, матеріали справи містять заяву стягувача про розгляд справи у їх відсутність.

Судом не здійснювалось фіксування судового засідання технічним записом, згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України.

З`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарги на дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення розглядаються за правилами Розділу VІІ ЦПК України.

Згідно частини 1 статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Частиною 2 статті 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У даному випадку, боржник ОСОБА_1 просить суд визнати протиправною бездіяльність ВДВС, та зобов`язати зняти арешт.

Хаджибейський ВДС у м. Одесі ПМУ МЮ м. Одеси відмовив у знятті арешту з майна скаржника, згідно листа від 11.11.2024 року за № 209063.

Суд виходить із того, що бездіяльність, на відміну від дії, має триваючий характер та існує до часу початку дій, які свідчать про припинення бездіяльності. Триваюче правопорушення передбачає перебування у стані безперервного тривалого невчинення особою певних дій (бездіяльності), у зв`язку із чим неправомірна бездіяльність може бути оскаржена упродовж усього часу її перебігу.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними зокрема в постановах Верховного Суду: від 22 грудня 2021 р. у справі № 760/19348/20, від 23 жовтня 2019 р. у справі № 127/2-2177/2005 та від 8 липня 2020 р. у справі № 589/6044/13.

З огляду на викладене, суд дійшов висновків що скарга подана ОСОБА_1 13.11.20204 року, у встановлені ч.1 ст. 449 ЦПК України строки.

Судом встановлено, що у провадженні Першого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ перебувало виконавче провадження № 24148665 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3224/10, виданого 24.12.2010 Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошової суми у розмірі 479074,98 грн.

Постановою про відкриття виконавчого провадження, ВП № 24148665, від 27.01.2011 Першим Малиновським відділом державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції було накладено арешт на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 .

05.02.2011 зареєстрований арешт нерухомого майна за №10797431 реєстратором: Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.

22.10.2024 року представником скаржника адвокатом Плахтій О.В. направлений до Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), надалі Малиновський ВДВС, адвокатський запит з проханням надати наступну інформацію та належним чином засвідчені копії наступних документів виконавчого провадження ВП № 24148665: 1.Витяг зі спецрозділу АСВП; 2. Постанова про відкриття виконавчого провадження з ідентифікатором доступу; 3. Виконавчий документ, на підставі якого було відкрито виконавче провадження; 4. Постанова про накладання арешту на майно; 5. У разі завершення ВП, Постанова про закінчення виконавчого провадження; а також повідомити: - у якому розмірі в межах виконавчого провадження ВП № 24148665 були стягнуті грошові кошти з боржника та перераховані на користь стягувача; чи зберігається виконавче провадження ВП № 24148665 на паперовому носії, чи було знищено у зв`язку зі спливом строку зберігання, якщо було знищено, то у якому році.

Листом від 25.10.2024 року Малиновський ВДВС у відповідь на адвокатський запит повідомив наступне: «…на примусовому виконанні в Першому Малиновському ВДВС Одеського МУЮ перебувало виконавче провадження № 24148665 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3224/10, виданого 24.12.2010 Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» грошової суми у розмірі 479074,98 грн. Виконавче провадження було завершено 29.12.2011 згідно п. 9 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень, відсутня інформація про сплату боржником боргу, згідно виконавчого документа, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Матеріали виконавчого провадження № 24148665 були знищені у 2015 році за закінченням терміну зберігання».

06.11.2024 року адвокатом Плахтій О.В. від імені та в інтересах ОСОБА_1 направлено до Малиновського ВДВС заяву про зняття арешту, накладеного на все нерухоме майно ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 24148665, 27.01.2011, Першим Малиновським відділом державної виконавчої служби. До вказаної заяви також було додане повідомлення АТ «Райффайзен Банк» від 30.05.2024 року про прощення (анулювання) боргу за Кредитним договором з якого вбачається, що керуючись ст. 605 Цивільного кодексу України Банк здійснює прощення (анулювання) боргових зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором, у зв`язку з чим вважається, що ОСОБА_1 не має заборгованості перед Банком.

Листом від 11.11.2024 року за № 209063 Малиновський ВДВС повідомив про відсутність підстав для зняття арешту з нерухомого майна ОСОБА_1 , зокрема з причин того що не надано доказів тому, що повідомлення від 30.05.2024 стосується саме рішення суду, на підставі якого було видано виконавчий лист №2-3224/10.

Згідно наданого скаржником ОСОБА_1 суду повідомлення від 30.05.2024 року, АТ «Райффайзен Банк» повідомив ОСОБА_1 , що розмір непогашеної ним заборгованості за кредитним договором № 014/83361/74/76253 від 08.06.2007 року, станом на 30.05.2024 року, складає 622 911,97 грн. Керуючись ст. 605 Цивільного кодексу України Банк здійснив прощення боргових зобов`язань за кредитним договором , у зв`язку із чим невиконані боргові зобов`язання за кредитним договором припиняються.

Судом встановлено, що виконавчий лист №2-3224/10 був виданий на виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27.07.2010 року, по справі № 2-3224/10, яким стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль»

1) заборгованість за Кредитним договором №014/0075/74/70993 від 01.03.2007 р. в сумі 477254 (чотириста сімдесят сім тисяч двісті п`ятдесят чотири) гривні 98 коп.;

2) судовий збір у сумі 1700,00 грн., та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи у розмірі 120 грн.

Суд ознайомився із даним рішенням суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень, доступ до якого є загальнодоступним.

Суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими (постанова КЦС ВС від 24.10.2024 № 752/8103/13-ц (61-6892св23).

Таким чином, суд констатує що згідно повідомлення від 30.05.2024 року, АТ «Райффайзен Банк» здійснив прощення ОСОБА_1 боргу, за кредитним договором № 014/83361/74/76253 від 08.06.2007 року, в свою чергу виконавче провадження №24148665 було відкрито на підставі виконавчого листа № 2-3224/10, виданого Суворовським районним судом м. Одеси на виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27.07.2010 року, по справі № 2-3224/10, яке стосувалося кредитного договору №014/0075/74/70993 від 01.03.2007 р.

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги доводи скаржника ОСОБА_1 про прощення йому боргу стягувачем АТ «Райффайзен Банк», за виконавчим провадженням № 24148665, належних доказів наведеній обставині ОСОБА_1 суду не надав.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Перелік підстав для повернення виконавчого документа стягувачу був передбачений ст. 47 Закону № 606-XIV.

Згідно із п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (ч. 5 ст. 47 Закону № 606- XIV).

Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Виконавче провадження № 24148665 було завершено 29.12.2011, згідно п. 9 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Це підтверджується листом начальника Хаджибейського ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 02.12.2024 року за № 216497.

Відповідно до ч.3 ст. 23 Закону № 606-XIV у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Подібна норма міститься у ч.5 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII

З огляду на викладене, суд не погоджується із доводами адвоката Плахтій Р.В. про сплив строку пред`явлення виконавчого документа 29.12.2012 року, оскільки повернення 29.12.2011 виконавчого листа № 2-3224/10 стягувачу було здійснено на підставі п. 9 ч. 1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» - наявності встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а відповідно строк пред`явлення виконавчого документа - виконавчого листа № 2-3224/10 до виконання після переривання, у даному випадку, рахується з моменту закінчення відповідної заборони.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За даних обставин, суд вважає за необхідне при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2025 по справі №2/1522/11652/11.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2025 по справі №2/1522/11652/11 дійшла наступних висновків про застосування норм права:

Законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за виключенням випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону N 1404-VIII).

За даних обставин, у скарзі ОСОБА_1 не навів конкретних норм Закону України «Про виконавче провадження», які не бути виконані державним виконавцем, та які зобов`язували би його зняти арешт з майна боржника, за обставин саме цієї справи, та повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Тому, заявником не доведена протиправна бездіяльність Хаджибейського ВДВС у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

В свою чергу, доводи заявника скарги ОСОБА_1 щодо порушення державним виконавцем його права власності, гарантованого ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, за обставин: відсутності належних та допустимих доказів прощення стягувачем АТ «Райффайзен Банк» боргу саме за кредитним договором №014/0075/74/70993 від 01.03.2007 р.; повернення виконавчого листа № 2-3224/10 стягувачу саме на підставі п. 9 ч. 1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження»; рахування строку пред`явлення виконавчого документа - виконавчого листа № 2-3224/10 до виконання після переривання, з моменту закінчення встановленої законом заборони щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника - не заслуговують на увагу.

Статтями 124, 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у ЦПК України, а також у Законі України «Про судоустрій і статус суддів». Так, частинами першою, другою статті 18 ЦПК України та частинами другою, четвертою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відтак, забезпечення виконання судових рішень покладається, у тому числі, на суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.

На важливість належного виконання судових рішень неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.

Так, за позицією Конституційного Суду України, висловленою у рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 пункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого статті 55 Конституції України права кожного на судовий захист.

Забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статті 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Конституційний Суд України, взявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні висновки щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.

Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява № 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04).

Таким чином, суд прийшов до висновку що доводи скарги ОСОБА_1 на бездіяльність Хаджибейського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відхиляються судом як такі, що позбавлені доказового та правового обґрунтування.

Керуючись ст.ст. 260, 261, 263, 315,316 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні скарги боржника ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Хаджибейський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, стягувач: Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня складання повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 261 ЦПК України.

Повний текст ухвали складено 28.07.2025 року.

Суддя: К.О. Далеко