П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року м. Київ

Справа № 369/5960/24

Провадження № 22-ц/824/11135/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач Комунального підприємства «Боярка-Водоканал»

відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5

розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , подану адвокатом Логіновим Денисом Вікторовичем, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства «Боярка-Водоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року КП «Боярка-Водоканал» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Позов мотивований тим, що КП «Боярка-Водоканал» згідно рішення Боярського міськвиконкому №400 від 06 грудня 1999 року створено і засновано на комунальній власності територіальної громади м. Боярка і діє на підставі Статуту, підпорядковується КП «Боярка-Водоканал» безпосередньо виконкому Боярської міської ради.

Основним завданням підприємства є забезпечення споживачів послугами водопроводу і каналізації.

Для організації основного завдання підприємство проводить добуток води з підземних джерел і через водопровідні споруди та мережу водопроводів, забезпечує нею споживачів.

На фізичну особу ОСОБА_6 було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 та укладено договір № 4102 від 23.02.2000 року на послуги із централізованого водопостачання та централізованого водовідведення.

Однак ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 є споживачами КП «Боярка-Водоканал» відповідно особового рахунку № НОМЕР_1 та договору № 4102.

Станом на 31 січня 2024 року у відповідачів обліковується заборгованість перед КП «Боярка-Водоканал» за користування водопостачанням у розмірі 78 705,32 грн.

Неодноразові звернення, попередження адміністрації КП «Боярка Водоканал» про погашення заборгованості не мають позитивного результату, свої обов`язки позивач виконує в повному обсязі.

Враховуючи викладене позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на користь КП «Боярка-Водоканал» заборгованість в розмірі 85 129,53 грн., з них основний борг у розмірі 78 705,32 грн., інфляційні збитки у розмірі 2 444,63 грн., та 3% річних від прострочення суми у розмірі 942,61 грн. за централізоване водопостачання, інфляційні збитки у розмірі 2 194,61 грн. та 3% річних від прострочення суми у розмірі 842,36 грн., за централізоване водовідведення, а також стягнути судові витрати.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області суду від 23 травня 2024 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Боярка-Водоканал» заборгованість в розмірі 85 129 (вісімдесят п`ять тисяч сто двадцять дев`ять) грн. 53 коп., з них основний борг у розмірі 78 705 (сімдесят вісім тисяч сімсот п`ять) грн. 32 коп., інфляційні збитки у розмірі 2 444 (дві тисячі чотириста сорок чотири) грн. 63 коп., та 3% річних від прострочення суми у розмірі 942 (дев`ятсот сорок дві) грн. 61 коп. за централізоване водопостачання, інфляційні збитки у розмірі 2194 (дві тисячі сто дев`яносто чотири) грн. 61 коп. та 3% річних від прострочення суми у розмірі 842 (вісімсот сорок дві) грн. 36 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Боярка-Водоканал» суму сплаченого судового збору у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «Боярка-Водоканал» суму сплаченого судового збору у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КП «Боярка-Водоканал» суму сплаченого судового збору у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Боярка-Водоканал» суму сплаченого судового збору у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Боярка-Водоканал» суму сплаченого судового збору у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що станом на 31 січня 2024 року у відповідачів обліковується заборгованість перед КП «Боярка-Водоканал» за користування водопостачанням у розмірі 78 705,32 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_3 адвокат Логінов Д.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що між позивачем та відповідачами не було укладено договір про надання послуг, а також у матеріалах справи відсутній договір про надання послуг.

Вказує, що ОСОБА_3 та її діти ОСОБА_1 , ОСОБА_1 після розлучення переїхали проживати за іншою адресою та перестали там мешкати за адресою: АДРЕСА_1 з грудня 2010 року, також вказане підтверджується актом складеним депутатом Боярської міської ради від 25 травня 2016 року та довідки КП «Благоустрій Крюківщина» за №61 від 01 червня 2016 року, Виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанського району Київської області №12434 від 16 квітня 2025 року.

Також посилається на те, що заборгованість стягнуто з 2015 року, а таким чином позивач пропустив строк позовної давності.

13 травня 2025 року листом Київського апеляційного суду витребувано матеріали справи № 369/5960/24 з Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , подану адвокатом Логіновим Д.В., на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року у справі за позовом КП «Боярка-Водоканал» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення боргу.

09 липня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну від представника позивача ОСОБА_7 в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 серпня 2025 року справу призначено до розгляду.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Встановлено, що згідно статуту Комунальне підприємство «Боярка-Водоканал» створено згідно рішення Боярського міськвиконкому № 400 від 06 грудня 1999 року і засновано на комунальній власності територіальної громади м. Боярка та підпорядковується безпосередньо виконкому Боярської міської ради.

На фізичну особу ОСОБА_6 було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 та укладено договір № 4102 від 23.02.2000 року на послуги із централізованого водопостачання та централізованого водовідведення. Однак ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 є споживачами КП «Боярка-Водоканал» відповідно особового рахунку № НОМЕР_1 та договору № 4102.

Нарахування послуг по здійсненню водопостачання та водовідведення проводиться щомісячно відповідно встановленого тарифу. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. За основу взаємовідносин між Споживачами та КП «Боярка-Водоканалом» береться Типовий договір.

Станом на 31.01.2024 року у відповідачів обліковується заборгованість перед КП «Боярка-Водоканал» за користування водопостачанням у розмірі 78705,32 грн.

За твердженням позивача відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 26084,70 грн.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення (частина п`ята статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» були визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень цивільного законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Згідно частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення містить уведений в дію 01 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, згідно частини першої статті 9 якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно пункту 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Пунктом 30 Правил передбачено що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

При розгляді такої категорії спорів слід враховувати правовий висновок, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги, відповідно до якого, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якими вони фактично користувалися ними. При цьому наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Судом першої інстанції вірно було встановлено, про те, що позивачем було надано комунальні послуги а особами їх спожито за адресою АДРЕСА_1 .

Разом з тим, звертаючись з апеляційною скаргою відповідачем ОСОБА_3 було надано докази того, що вона не проживала за адресою з грудня 2010 року, у зв`якуз з розлученням з ОСОБА_2 .

Вказане підтверджується, актом складеним депутатом Боярської міської ради від 25 травня 2016 року згідно якого зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 , 1955 р.н., ОСОБА_2 1976 р.н., ОСОБА_3 1976 р.н., ОСОБА_1 1996 р.н., ОСОБА_1 2002 р.н., фактично за адресою проживають ОСОБА_1 , 1955 р.н., ОСОБА_2 1976 р.н., про цей факт свідчать сусвіди ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Довідкою КП «Благоустрій Крюківщина» за №61 від 01 червня 2016 року вказано, що КП «Благоустрій Крюківщина» повідомляє вас про те, що ОСОБА_3 дійсно проживає в АДРЕСА_2 , послугами по централізованому водопостачанню та водовідведенню, що надає КП «Благоустрій Крюківщина», не користується, в зв`язку з відсутністю даних мереж.

Довідкою Виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанського району Київської області №12434 від 16 квітня 2025 року згідно якої разом з ОСОБА_3 проживають ОСОБА_1 1996 р.н. та ОСОБА_1 2002 р.н.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 не було належним чином повідомлено про розгляд справи судом першої інстанції, а тому у неї була відсутня можливість подати вказані докази до суду першої інстанції.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку про те, що докази подані з пропуском строку з поважних підстав та не мав можливості подати їх до суд першої інстанції а тому вказані докази приймаються судом апеляційної інстанції та долучаються до матеріалів справи.

Дослідивши вказані докази колегія судів дійшла висновку, що вони є належними та доводять той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 1996 р.н. та ОСОБА_1 2002 р.н. проживали не за адресою АДРЕСА_1 та не споживали комунальних послуг які надавались позивачем за вказаною адресою з червня 2016 року, оскільки акт складений депутатом Боярської міської ради датований 25 травня 2016 року та довідка КП «Благоустрій Крюківщина» датована 01 червня 2016 року, тобто докази, що вони проживали за іншою адресою до 2016 року в матеріалах справи відсутні.

Таким чином з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 1996 р.н. та ОСОБА_1 2002 р.н. підлягають стягненню заборгованість за комунальні послуги з 2015 року по червень 2016 року.

Разом з тим, під час ухвалення судом першої інстанції не було застосовано строк позовної давності у три роки, оскільки відповідачем у апеляційній скарзі було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності суд апеляційної інстанції вважає, що воно підлягає задоволенню виходячи з наступного.

У пункті 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі № 755/13805/16-ц (провадження № 14-208цс21) вказано, що «суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129).

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки оплата комунальних послуг носить характер періодичних платежів, то позовна давність застосовується до кожного платежу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1, 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині 1 статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України).

Позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за спожиті послуги з централізованого водопостачання починаючи з 01 серпня 2015 року по січень 2024 року.

Колегія суддів, з огляду на те, що Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, - набув чинності 12 березня 2020 року, а від так заява відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності підлягає частковому задоволенню судом з урахуванням положень вищенаведеного законодавства, та заборгованість слід рахувати з березня 2020.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині вимог про стягнення заборгованості за спожиті до 12 березня 2017 року житлово- комунальні послуги у зв`язку з пропуском позовної давності.

Отже, стягненню підлягає заборгованість за період з березня 2017 року по січень 2024 року.

Оскільки як було встановлено судом, стягненню з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 1996 р.н. та ОСОБА_1 2002 р.н. підлягає заборгованість за комунальні послуги з 2015 року по червень 2016 року, та після застосування строку позовної давності і відмови у стягненні заборгованості до березня 2017 року.

Таким чином, оскільки позивачем було пропущено строк позовної давності у частині вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 1996 р.н. та ОСОБА_1 2002 р.н. колегія судів дійшла висновку про відмову у позові про стягнення заборгованості до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 1996 р.н. та ОСОБА_1 2002 р.н.

Що, стосується вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 суд зазначає, що позивачем належним чином були надані послуги, проте відповідачами вартість їх надання не були сплачені у повному обсязі, доказів їх не надання або надання неналежним чином і у неналежних розмірах надано не було, а тому позов у стягненні з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підлягає задоволенню із застосуванням строку позовної давності до вимог які були пред`явлені до березня 2017 року.

Відповідно до розрахунку заборгованості заборгованість яка підлягає стягненню з 01 березня 2017 року по 31 січня 2024 року становить 68 454,27 грн. та інфляційні втрати і три відсотки річних за вказаний період у сумі 1 608,52 грн.

Апеляційний суд зазначає, що відповідно до матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Частина 1 ст. 608 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов до висновку про те, що провадження у справі відносно ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , підлягає закриттю у зв`язку з його смертю.

Таким чином заборгованість підлягає стягненню з належного відповідача у справі а саме ОСОБА_1 у сумі 68 454,27 грн. та інфляційні втрати і три відсотки річних за вказаний період у сумі 1 608,52 грн.

Згідно з пунктом 2 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Під час звернення з позовом до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 3 028,00 грн.

Під час звернення з апеляційною скаргою до Київського апеляційного суду, відповідачем було сплачено судовий збір в розмірі 3 633,60 грн.

Оскільки позов задоволено частково то з відповідачів на користь позивачів підлягає сплаті судовий збір відповідно до частки задоволених позовних вимог у сумі 2 492,04 грн.

Оскільки апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню то відповідно до розміру задоволених вимог апеляційної скарги судовий збір підлягає стягненню з позивача на користь ОСОБА_3 у сумі 1 006,51 грн.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Урахувавши правила частини десятої статті 141 ЦПК України, Київський апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь КП «Боярка-Водоканал»1 485,53 грн судових витрат.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Логіновим Денисом Вікторовичем-задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2024 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, наступного змісту.

Провадження у справі за позовом Комунального підприємства «Боярка-Водоканал» Боярської міської ради до ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 - закрити.

Позов Комунального підприємства «Боярка-Водоканал» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Боярка-Водоканал» заборгованість за комунальні послуги у сумі 68 454, 27 грнта інфляційні втрати і три відсотки річних за вказаний період у сумі 1 608,52 грн загальна сума 70 062,79 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Боярка-Водоканал» судові витрати у сумі 1 485,53 грн.

У задоволені позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна