справа № 381/225/23
головуючий у суді І інстанції Ковалевська Л.М.
провадження № 22-ц/824/3845/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною представника ОСОБА_1 - адвоката Мащенка Андрія Геннадійовича на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Фастівська районна державна нотаріальна контора про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною, про внесення змін в свідоцтво про право на спадщину, про визнання частково недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и в :

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області з указаним позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 233-237 т. 1), просила суд:

встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , 1946 року народження, зі своєю матір`ю, ОСОБА_4 , на момент її смерті, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку АДРЕСА_1 ;

визнати недійсною заяву ОСОБА_1 від 26 березня 2019 року про відмову від спадщини;

внести зміни до свідоцтв про право на спадщину, виданих Фастівською районною державною нотаріальною конторою 25 березня 2020 року, зареєстрованих в реєстрі за № 595 і № 593, зазначивши в кожному другого спадкоємця - ОСОБА_1 , на частини спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

визнати частково недійсними договори дарування нерухомого майна, укладені ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. 21 вересня 2020 року за № 4382 і 4379 в частині отримання ОСОБА_3 права власності на частині земельної ділянки (кадастровий № :01:003:0027) пл. 0,0859 га за адресою: АДРЕСА_2 га в частині отримання ОСОБА_3 права власності на частку у розмірі 2/9 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача - ОСОБА_4 , яка проживала у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та після її смерті залишилося спадкове майно, а саме: указаний житловий будинок з прибудовами та земельна ділянка за тією ж адресою з кадастровим номером :01:003:0027, площею 0,0859 га.

Позивач фактично проживала разом з матір`ю, спадкодавцем, у її будинку до її смерті останні 20 років, хоча була зареєстрована у місті Києві, де мала квартиру, яку здавала в оренду. На момент смерті матері було 95 років і позивач її доглядала. Останні 11 років позивач робила ремонт в будинку, несла витрати по його утриманню.

ОСОБА_4 складено заповіт про передачу будинку та земельної ділянки у спадок порівну позивачу, своїй дочці, та онуку ОСОБА_2 , який залишився без матері, і якого позивач з мамою виростили.

Як з`ясувалося, 26 березня 2019 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до Фастівської державної нотаріальної контори, а 25 березня 2020 року отримав свідоцтво про право на спадщину на все майно.

Позивач у свідоцтві про право на спадщину не зазначена як спадкоємець. Після смерті матері позивача ОСОБА_4 відповідач ОСОБА_2 неодноразово говорив позивачу, що хотів би, щоб все майно було оформлене на нього, а позивач буде продовжувати проживати у спадковому будинку.

Не погоджуючись на таке, відповідач ОСОБА_2 почав погрожувати позивачу. Після погроз відповідач ОСОБА_2 запропонував позивачу відвідати нотаріуса, щоб проконсультуватися. Посадив позивача у машину і відвіз до нотаріуса. Позивач не все пригадує, але їй могли запропонувати підписати якусь заяву.

Після звернення до юристів і отримання інформації з Державних реєстрів у липні 2022 позивачу стало відомо про те, що відповідач ОСОБА_2 отримав свідоцтво про спадщину на все спадкове майно, у якому позивач не вказана, як спадкоємиця, а потім подарував його своїй дочці, ОСОБА_3 .

Юристи припустили, що позивач могла підписати заяву про відмову від спадкових прав. Позивачу наразі невідомо, який саме механізм позбавлення спадщини був використаний відповідачем, однак, якщо підставою для отримання свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок та земельну ділянку після смерті її матері відповідачем було підписання позивачем відмови від отримання спадщини, то позивач не усвідомлювала значення своїх дій і не могла ними керувати з огляду на своє захворювання (перебуває на обліку в психоневрологічному диспансері з 1979 року) та вчинення зі сторони відповідача психічного насилля щодо неї.

У зв`язку з цим позивач вважає, що така заява повинна бути визнана недійсною та оскільки позивач свідомо не відмовлялася від отримання спадщини і є спадкоємицею не лише за заповітом, але і за законом, фактично прийняла спадщину, про що свідчить факт проживання з матір`ю до смерті і на момент смерті, то вона має право на частку вищевказаного спадкового майна. А тому позивач повинна бути вказана в свідоцтві про право на спадщину, а в зв`язку з тим, що відповідач неправомірно подарував своїй дочці, ОСОБА_3 , частку майна, яка йому не належить, а є спадковою часткою позивача то вважає, що договір дарування повинен бути визнаний недійсним.

У заяві про уточнення позовних вимог позивачем зазначено, що у тій формі, в якій була зроблена заява від імені ОСОБА_1 про відмову від спадщини, мало бути два підписи ОСОБА_1 : один - під самою заявою, другий - під відміткою про ознайомлення (якщо цього вимагав нотаріус). У випадку ОСОБА_1 є лише підпис про ознайомлення з текстом заяви і відсутній підпис на самій заяві, тому що факт ознайомлення з текстом (якщо таке ознайомлення мало місце) не свідчить про згоду з ним і про його підписання.

Надані Фастівською районною державною нотаріальною конторою копії документів, а саме: заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини від 26 березня 2019 року та заяви від імені ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини від 26 березня 2019 року, підтверджують повністю твердження позивачки про те, що вона не розуміла сутності нотаріальних дій щодо спадкового майна, які відбувалися у той день, не знала, що саме підписувала у нотаріуса. Також ці документи підтверджують, що вигодонабувач ОСОБА_2 весь час знаходився поряд з ОСОБА_1 і нотаріус не спілкувався з нею на одинці без присутності ОСОБА_2 , щоб з`ясувати її дійсну волю.

Так, у верхньому лівому куті вищезгаданих заяв, нотаріусом вказаний номер і час реєстрації документу. Заява ОСОБА_2 - №324 о 12:23, ОСОБА_1 - №325 також о 12:23. Тобто, позивач і відповідач ОСОБА_2 подавали свої заяви нотаріусу один за одним протягом однієї хвилини, при цьому, відповідач ОСОБА_7 подав свою заяву нотаріусу першим.

З документів не видно скільки часу знадобилося ОСОБА_2 для подання заяви з необхідними документами для прийняття спадщини, однак, видно скільки часу нотаріус витратив на ОСОБА_1 - 1 (одна) хвилина. Отже, якби нотаріус виконав вимоги законодавства, зокрема статті 44 Закону України «Про нотаріат» та виконував нотаріальні дії щодо ОСОБА_2 і ОСОБА_1 окремо, заява від імені ОСОБА_1 не могла б бути зареєстрована протягом хвилини після подання заяви ОСОБА_2 . Мабуть й можливо за одну хвилину написати під диктовку нотаріуса речення «Цю заяву прочитано мною особисто, її зміст мені зрозумілий» туди, де він показує пальцем, але ще й прочитати сам текст заяви і зрозуміти його зміст та сутність за хвилину не встигне навіть здорова людина, а тим більше 73-річна у депресії, хвора на шизофренію.

Зрозуміло, що за відведену на ОСОБА_8 хвилину нотаріус не встановлював ані її дійсні наміри, ані відсутність заперечень з її боку, ані стан її здоров`я (чим порушив статтю 44 Закону України «Про нотаріат»). Нотаріус не питав у ОСОБА_1 , чи хтось впливав на її волевиявлення, зокрема чи не має на неї тиску з боку вигодонабувача ОСОБА_2 , чи розуміє вона правові наслідки подання заяви про відмову від спадщини на користь ОСОБА_2 , чи не страждає ОСОБА_1 на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними, зокрема розуміти сутність і наслідки нотаріальної дії. Підкреслюю, що ОСОБА_1 не приховує свій діагноз. Якби нотаріус витребував довідку про те, чи не страждає ОСОБА_1 на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними, відповідно до статей 44,46 Закону України «Про нотаріат»), він вочевидь не міг би отримати такої довідки, а відповідно мав відмовити у вчиненні нотаріальної дії.

Посвідчуючи документ про відмову ОСОБА_1 від спадщини, нотаріус не дотримався вказаних вимог Закону, оскільки замість оформлення спадкових прав ОСОБА_1 нотаріусом була оформлена заява про відмову від спадщини, у той час як дійсна воля позивачки була направлена на продовження проживання у в спадковому будинку, де вона проживала до смерті матері разом з нею. Про це вони з відповідачем ОСОБА_2 мали домовленість. Отже дійсна воля позивача не була з`ясована, в результаті чого її право на спадщину було порушене.

Видається, що нотаріус не роз`яснив ОСОБА_1 наслідки нотаріальної дії, яка відбувалася. ОСОБА_1 була впевнена, що в неї залишиться право жити в будинку і вона не розуміла що її позбавляють цього права безумовно і беззастережно.

Оскільки, нотаріус спілкувався з ОСОБА_2 щодо подання ним заяви про прийняття спадщини, ОСОБА_1 вважала що відносно неї робляться ті самі дії. Те що відбувалося щодо неї насправді не розуміла і не могла через стан свого здоров`я, але й не вірила, що може на щось впливати чи суперечити ОСОБА_2 , під тиском якого знаходилась; питань не задавала, а лише написала під диктовку нотаріуса речення про ознайомлення в тому місці, де їй запропонували. Копію тексту, про ознайомлення з яким позивачка підписалася, вона не отримувала, що позбавило її можливості спокійно розібратися в тому, що відбулося в нотаріальній конторі. Запитувати у ОСОБА_2 позивач боялася, оскільки на будь які питання у відповідь отримувала лише агресію, залякування і побої. ОСОБА_2 залишив позивача і без свідоцтва про смерть її матері і без тексту заповіту і тим більше на дав жодного документу щодо оформлення спадщини. Нажаль цих документів їй не надав і нотаріус.

ОСОБА_1 після підписання документів, яких вимагав ОСОБА_2 , повернулася у будинок матері і продовжувала там жити. ОСОБА_2 мав ключі від квартири у будинку в АДРЕСА_3 , відповідно, приходив в квартиру, у якій жила позивачка, у будь-який час. Дратувався, чіплявся до неї, у чомусь звинувачував, поводився агресивно, його крики чули сусіди. За домашнє насильство над позивачем у квітні 2022 року, ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності. За фактом побиття позивачки ОСОБА_2 у лютому 2022 року, наслідками якого були струс головного мозку, забій грудної клітини, м`яких тканин тощо, проводиться досудове розслідування. Вказані факти підтверджуються матеріалами справи. Однак, весь час ОСОБА_2 приховував від позивачки, що оформив на себе право власності на всю квартиру та земельну ділянку, які залишились після смерті матері позивачки, а згодом подарував це майно своїй неповнолітній дочці. Коли ж добігав кінця трирічний термін після дня коли відповідач відвіз позивачку до нотаріуса, ОСОБА_2 почав вимагати від неї залишити будинок, кажучи, що вона тут ніхто.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем - матір`ю ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач є особою похилого віку, недієздатною чи обмежено дієздатною не визнавалась. Надані позивачкою медичні довідки не містять записів про те, що на час подання заяви про відмову від спадщини (26 березня 2019 року) вона знаходилася у стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори під час подання заяви про відмову від спадщини було встановлено особу і перевірено дієздатність позивача. Позивач добре соціально адаптована, веде нормальне життя, багато читає, грає на фортепіано, спілкується з іншими людьми.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Мащенко А.Г. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги та визнати недійсною заяву ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини, датовану 26 березня 2019 року, вчиненої державним нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори за №325; внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, видане Фастівською районною державною нотаріальною конторою 25 березня 2020 року після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши в ньому другого спадкоємця ОСОБА_1 на частку спадкового майна; визнати недійсними в частині договори дарування нерухомого майна, укладені ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. 21 вересня 2020 року за № 4382 та № 4379.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки поясненням позивачки, допитаної у якості свідка, та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які підтвердили, що позивачка під тиском, у результаті погроз з боку відповідача була змушена коритися його волі і поїхати з ним до нотаріуса і підписати заяву про відмову від спадщини.

У судовому рішенні не зазначено, що покази свідків судом відхилені, проте вони просто не взяті до уваги без обґрунтування.

Посилається, що судом першої інстанції проігноровано та не надано оцінку письмовому доказу, а саме: заяві від імені ОСОБА_1 про відмову від прийняття спадщини, яка була досліджена судом.

Також вказує, що суд першої інстанції не сприяв явці до суду та допиту в якості свідка державного нотаріуса ОСОБА_13 , яка оформлювала оспорювану заяву. Задовольнивши клопотання представника позивача про допит нотаріуса в якості свідка щодо обставин вчинення нотаріальної дії щодо позивача 26 березня 2019 року.

Головуючий суддя відмовила у застосуванні до свідка, який на неодноразові (6 разів) виклики не з`являлася до суду, приводу, як засобу забезпечення її явки, не виконавши обов`язку сприяти стороні спору в реалізації її прав у наданні доказів.

Посилається на те, що в оскаржуваному рішенні зазначено, що нотаріус перевірив дієздатність заявника ОСОБА_1 , хоча в службовій відмітці нотаріуса вказано лише про те, що особу ОСОБА_1 перевірено по паспорту, і нічого не вказано щодо перевірки її дієздатності.

Цей факт також свідчить про упередженість суду. Оскільки суд визнав встановленими обставини, які не підтверджені доказами.

Також зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, не встановив обставини, що мають значення для справи. Зокрема, згадує в тесті рішення про наявність в матеріалах справи довідок з психіатричних лікарень, однак, не встановив наявності у ОСОБА_1 наступних медичних діагнозів: 1) з 1993 по 1999 рік: маніакально-депресивний психоз, депресивний тип, тривожно-депресивний синдром; 2) з 1999 року (і у подальшому): шизофренія, параноїдальна форма, приступоподібно-проградієнтний тип перебігу, помірно виражений апатіко-дисоціативний тип дефекту, депресивно-параноїдальний синдром.

Таким чином в оскаржуваному рішенні відсутня правова оцінка того факту, що позивачка страждає на психічне захворювання на протязі 30 років та постійно приймає психотропні препарати.

Відповідно до змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачка не підтвердила існування психічного тиску з боку ОСОБА_2 . Судом проігноровано покази позивача, допитаної в якості свідка, щодо психічного тиску на неї з боку відповідача.

Додатково звертає увагу апеляційного суду, що покази позивачки, допитаної у якості свідка, та свідків, не були спростовані іншими доказами. З врахуванням того, що психологічне насилля над позивачкою було зазначене в позовної заяві як підстава позовних вимог, суд мав зазначити свої аргументи у рішенні щодо того, чому він відхиляє свідчення позивачки і свідків щодо фактів насилля над нею, які, як вони заявляють, мали місце і носили постійний характер після смерті ОСОБА_4 . Або прямо зазначити, що погрози, знущання і «викручування» рук психічно хворій жінці похилого віку суд не вважає насиллям. Хоча рішення суду фактично про це свідчить.

Скаржник звертає увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції не забезпечив дотримання вимог процесуального законодавства під час допиту свідка ОСОБА_1 . Зокрема, суд дозволяв адвокату відповідача ставити навідні питання, який практично формулював відповіді за позивача і вимагав їх підтвердити - здійснюючи максимальний тиск на позивача, підвищуючи на неї голос. Адвокат відповідача перебивав позивача, коли та відповідала на питання і давала свідчення, перебивав постійно представника позивача.

Отже, зазначає, що висновки суду про те, що позивач зі своє волі поїхала до нотаріуса та її дійсні наміри були саме відмовитись від прийняття спадщини «безумовно» і «беззастережно» на користь відповідача, є недоведеними, не підтвердженими жодними доказами, та протирічать не лише поясненням позивача, підтвердженим показами свідків, а і заяві відповідача в його відзиві на позов про умови передачі йому майнових прав позивачем, та поясненнями, наданими суду.

Наголошує, що суд першої інстанції не притягнув до відповідальності на свідка за неодноразову неявку до суду за викликом без поважних причин, що є виразом неповаги до суду.

Також вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначив, яким чином дійшов висновку про волевиявлення позивача при підписанні заяви про відмову від прийняття спадщини та що воно відповідає її внутрішній волі.

Суд першої інстанції не навів мотивів застосування норм матеріального права при ухваленні рішення, обмежившись цитуванням норм ЦК.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Відзив обґрунтований тим, що позивач з 01 листопада 2002 року і по даний час працює в дитячій музичній школі на посаді викладача фортепіано з виконанням обов`язків концертмейстра, що підтверджує той факт, що вона спроможна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Покази свідків щодо психічного стану позивача охоплювали різні періоди її життя, проте жодний із свідків не зміг надати покази про її психічний стан саме в період написання заяви про відмову від спадщини.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Мащенко А.Г. у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Від відповідачки ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Оскільки рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2024року не оскаржується у частині задоволених позовних вимог про встановлення факту постійного проживання позивачки та спадкодавця, тому предметом апеляційного перегляду є оскаржуване рішення лише у частині відмови у визнанні недійсною заяви про відмову від спадщини, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсними в 1/2 частині договорів дарування нерухомого майна.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

З матеріалів справи вбачається, що матір`ю ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_16 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 46 т. 1).

ОСОБА_15 та ОСОБА_17 зареєстрували шлюб 25 липня 1970 року, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 47 т. 1)

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 192 т. 1).

ОСОБА_4 залишила заповіт, посвідчений Борівською селищною радою Фастівського району Київської області 31 серпня 2016 року реєстр № 41, згідно з яким заповідала усе своє майно, що буде належати їй на день смерті: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частинах (а.с.193 т.1).

Встановлено факт постійного проживання позивача ОСОБА_1 зі своєю матір`ю, ОСОБА_4 , на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру від 14 липня 2022 року № 69468660 після смерті ОСОБА_4 , відкрито спадкову справу № 63959053 (а.с. 48 т. 1).

26 березня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Фастівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті його баби - ОСОБА_4 (а.с. 191 т. 1).

26 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Фастівської державної нотаріальної контори із заявою, де зазначила таке:

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла моя мати - ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 та постійно проживала на день смерті за адресою: АДРЕСА_1 .

Мені, ОСОБА_1 відомо про зміст заповіту, посвідченого Борівською селищною радою Фастівського району Київської області 31 серпня 2016 року реєстр №341, на моє ім`я.

Від прийняття спадщини цією заявою я відмовляюся на користь спадкоємця за заповітом, онука померлої - ОСОБА_2 .

Мені нотаріусом роз`яснено, що спадкоємець який відмовився від частки спадщини, вважається таким, що відмовився від усієї спадщини та не має права в майбутньому претендувати на неї.

Мені, ОСОБА_1 , про те, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною та може бути відкликана протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини (стаття 1273 ЦК України), нотаріусом роз`яснено (а.с. 195 т. 1).

Рукописним текстом у заяві ОСОБА_1 написано: «Цю заяву прочитано мною особисто, її зміст мені зрозуміло» та поставлено свій підпис, прізвище та ініціали.

З матеріалів спадкової справи після смерті ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_1 своїм правом на відкликання заяви від 26 березня 2019 року про відмову від спадщини у межах встановленого законом строку до 19 квітня 2019 року - не скористалася

25 березня 2020 року державним нотаріусом видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину на майно після смерті ОСОБА_4 , а саме: на житловий будинок з прибудовами в АДРЕСА_1 та земельну ділянку за тією ж адресою кадастровий номер :01:003:0027 пл. 0,0859 га (а.с. 202-203 т. 1).

21 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :01:003:0027 пл. 0,0859 га за адресою АДРЕСА_1 та 2/9 житлового будинку за цією ж адресою (а.с. 117-118 т. 1).

Згідно з довідкою від 29 вересня 2022 року, виданою КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 1», ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , спостерігається з приводу хронічного психоневрологічного захворювання з 1993 року. Відповідно до медичних записів, зверталася за амбулаторною допомогою у 2019 році (а.с. 52 т. 1).

Відповідно до довідки від 30 вересня 2022 року, виданої КНП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 1», ОСОБА_1 перебуває на обліку у психіатра з 1993 року з приводу хронічного психоневрологічного захворювання. Діагноз: шизофренія, параноїдальна форма, приступоподібно-проградієнтний тип перебігу (а.с. 52 зі звороту т. 1).

З відповіді Фастівського РУП ГУНП в Київській області від 26 вересня 2022 року на адвокатський запит ОСОБА_18 вбачається, що перевіркою інформаційно-комунікаційної системи Інформаційний портал Національної поліції України щодо звернень ОСОБА_1 до органів НПУ відносно неправомірних дій ОСОБА_2 установлено 2 факти звернення останньої до Фастівського РУП:

03 квітня 2022 року (ЄО № 2881) надійшла заява ОСОБА_1 про те, що племінник ОСОБА_2 побив заявницю. За результатом розгляду указаного звернення, відповідно до вимог частини 1 статті 214 КПК України, відомості внесені до ЄРДР за частиною 1 статті 125 КК України, наразі досудове розслідування на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України закрито;

26 квітня 2022 року (ЄО № 3862) надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 26 квітня 2022 року за адресою: АДРЕСА_2 , 25 квітня 2022 року о 18:00 год. племінник вчиняв домашнє насильство над тіткою, заявниця ОСОБА_1 . В ході опрацювання звернення дільничним офіцером поліції Фастівського РУП 26 квітня 2022 року складено відносно ОСОБА_2 адміністративні матеріали за частиною 1 статті 173-2 КУпАП 27 квітня 2022 року направлено на розгляд до Фастівського міськрайонного суду Київської області.

Перевіркою інформаційно-комунікаційної системи Інформаційний портал Національної поліції України встановлено, що звернень ОСОБА_1 до Фастівського РУП протягом 2018 та 2019 роках не зареєстровано. Повідомлень щодо правопорушень з боку ОСОБА_2 у 2018 та 2019 роках не зареєстровано. Повідомлень щодо порушень з боку ОСОБА_2 у 2018 році також не було (а.с. 53 т. 1).

Відповідно до відповіді Фастівської окружної прокуратури від 06 квітня 2023 року у провадженні сектору дізнання Фастівського РУП перебуває кримінальне провадження № 0000228 від 04 квітня 2022 року за частиною 1 статті 125 КК України за фактом спричинення ОСОБА_1 легкого тілесного ушкодження.

06 квітня 2023 року Фастівською окружною прокуратурою скасоване рішення дізнавача від 10 червня 2022 року про закриття указаного кримінального провадження та станом на теперішній час воно триває, виконуються необхідні слідчі (розшукові) дії (а.с. 185 т. 1).

Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 червня 2022 року у справі № 381/1079/22 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 173-2 КУпАП (а.с. 54 т. 1).

Указаною постановою встановлено, що 25 квітня 2022 року близько 13:00 год. за спільним місцем проживання: АДРЕСА_2 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникла сварка у ході якої ОСОБА_2 ображав останню.

Згідно з відповіддю КЗ Фастівської міської ради «Борівська школа мистецтв» від 26 вересня 2023 року, ОСОБА_1 почала працювати у Борівській шкоді мистецтв з 01 листопада 2002 року і по теперішній час на посаді викладача фортепіано з виконанням обов`язків концертмейстера. За період перебування ОСОБА_1 на посаді викладача відсутні будь-які порушення нею трудової дисципліни або своїх трудових обов`язків. Членами колективу шкоди мистецтв під час особистого спілкування з ОСОБА_1 помічався пригнічений настрій, іноді втрата інтересу, втома та втрата енергійності, що могли бути симптомами депресії чи інших психологічних хвилювань (а.с. 151 т. 1).

Відповідно до довідки від 25 жовтня 2023 року № 01-06/793, виданої КНП Фастівської міської ради «Фастівська багатопрофільна лікарня», за відомостями медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 зверталася 01 березня 2022 року до лікаря-травматолога зі скаргами на біль в області гематом обличчя. Зі слів хворої її побив племінник близько 16 год. 24 лютого 2022 року. Діагноз: посттравматична цефалгія. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. з вестибуло-координаторними порушеннями. Залишкові явища перенесеного ГПМ (2012 року) (а.с. 208 т. 1).

Згідно з довідкою від 26 вересня 2023 року, виданою Управлінням регіонального розвитку і житлово-комунального господарства Борівського, Оленівського, Мотовилівського, Мотовилівськослобілського, Старостинських округів Фастівської міської ради, ОСОБА_1 не зареєстрована, але фактично проживала з матір`ю ОСОБА_4 до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 213 т. 1).

Відповідно до відповіді КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» від 29 листопада 2023 року, за відомостями медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_1 спостерігаєтесь лікарем-психіатром з 1993 року.

З 1993 року по 1999 рік було встановлено діагноз: маніакально-депресивний психоз, депресивний тип, тривожно-депресивний синдром.

При стаціонарному лікуванні в КМКЛ № 1 в 1999 році встановлено діагноз: шизофренія, параноїдна форма, приступоподібно-проградієнтний тип перебігу, помірно виражений апатико-дисоціативний тип дефекту, депресивно-параноїдний синдром.

03 липня 2019 року на прийомі: скарги на порушення сну. Контактна, орієнтована вірно, емоційно знижена, мислення в звичайному темпі, без гісихотичної симптоматики. Діагноз: Шизофренія, параноїдна форма. Дано направлення в денний стаціонар

28 грудня 2020 року контакту доступна, орієнтована, скарги на поганий сон, дратівливість, здається, що за нею слідкують. Мислення непослідовне, емоційно лабільні Приймає Азалептол, на прийомі за рецептом: Клозапін 25 мг. №50 Д-з: Шизофренія, параноїдна форма

11 березня 2021 року на прийомі самостійно за рецептом: АДРЕСА_5 . Д-з: Шизофренія, параноїдна форма.

22 липня 2021 року на прийомі самостійно. Скарги на те, що нічого не може робити, все б краще вмерти, суїцідальні думки заперечує. Виписані рецепти, Клозапії №50, Гідазегіам 0,02 мг.№20, діагноз: Шизофренія, параноїдна форма.

04 листопада 2021 року з телефонної розмови стан без змін. Діагноз: Шизофренія, параноїдна форма.

28 грудня 2021 року з телефонної розмови стан без змін. Дано рекомендації щодо лікування.

21 січня 2022 року з телефонної розмови стан без змін. Дано рекомендації щодо лікування.

13 червня 2022 року стан стабільний, психотична симптоматика збережена на попередньому різні.

17 серпня 2022 року на прийомі самостійно. Скарги на безсоння, плаксивість, знижений настрій. Регулярно ліки не приймає. Виписано рецепти: Амітріптілін 25мг. №50 (ел.рецепт), Клозапін 0,1 мг №50 (ел.рецепт), Гідазегіам 0,02 мг.№20

29 вересня 2022 року на прийомі самостійно. Скарги на пригнічений настрій, думки про смерть, порушення сну, емоційно стабільна, приймає лікування. Приймає лікування: Клозапін 0,1 мг №50 (ел.рецепт), Амітріптілін 25 мг № 50 (ел.рецепт), Феназепам 1 мг № 50 (а.с. 241-242 т. 1).

ОСОБА_1 є пенсіонером, вид пенсії: за віком, є ветераном праці, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 24 квітня 2002 року (а.с. 215 т. 1).

Допитана судом першої інстанції у якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснила, що звернулась до суду, бо їй набридло жити у сусідів, хоче отримати у власність будинок своїх батьків, сприймала ОСОБА_19 як сина, бо його мати рано пішла із життя. Зазначила, що вона працювала в інституті Поплавського. Коли її мати постаріла вона переїхала до неї проживати та доглядати за нею. Однак, з часом ОСОБА_20 почав вчиняти проти неї насильство і це бачила її мати, яка і вирішила змінити заповіт. Коли ОСОБА_20 дізнався про новий заповіт то почав викручувати їй руки, погрожувати, а потім почав вмовляти що буде їй допомагати, щоб вона віддала йому свою частку. До написання заяви про відмову ОСОБА_21 поводив себе нормально, насильства не застосовував. У нотаріуса ніяких документів не надавала, всі документи були у ОСОБА_20 . Приїхавши до нотаріуса відмовити ОСОБА_20 не могла та підписала якусь заяву. Також зазначила, що ще в 2021 році ОСОБА_21 її сильно побив, але вона до поліції тоді не зверталась, а коли розпочалась війна, ОСОБА_21 приїхав до смт Борова і проявив до неї сильну агресію, почав бити.

Свідок, ОСОБА_22 , суду пояснила, що вона у близьких стосунках з ОСОБА_1 та знала, що матір ОСОБА_23 частину будинку заповіла ОСОБА_23 , а іншу ОСОБА_20 . Однак, через залякування та погрози ОСОБА_23 заставили віддати свою частку та підписати документи.

Свідок, ОСОБА_24 , суду пояснила, що вона знайома з ОСОБА_23 . ОСОБА_23 жила в будинку поки її не вигнав ОСОБА_20 . Знає, що ОСОБА_23 стоїть на обліку в лікаря, проте вона нормальна, адекватна жінка, яка хоче проживати в будинку в якому народилась і постаріли її батьки. Зі слів ОСОБА_23 , після того як ОСОБА_20 все на себе переписав, то тільки тоді дізналася про залякування і погрози відносно ОСОБА_23 зі сторони ОСОБА_20 .

Свідок, ОСОБА_25 , суду пояснила, що вона весь час спілкується з цієї сім`єю. ОСОБА_20 став агресивним після смерті дідуся. Була здивована тим, як ОСОБА_20 побив ОСОБА_23 , гематоми були по всьому тілі. ОСОБА_23 планувала жити в спадковому будинку, а тільки після своєї смерті все повинно було перейти ОСОБА_20 .

Апеляційний суд залишає без розгляду надані свідком ОСОБА_26 письмові пояснення з огляду на таке. Визначення правового статусу свідка, порядок його виклику та допиту чітко регламентовані статтями ЦПК України. Детальний аналіз вказаних правових норм дозволяє зробити наступні висновки щодо правового становища свідка та порядку його участі у процесі: свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи (частина 1 статті 69 ЦПК України); свідок зобов`язаний заявитися до суду у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини (частина 2 статті 69 ЦПК України); свідок залучається до участі у справі ухвалою суду лише на підставі поданої заяви про виклик свідка в якій зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити (стаття 91 ЦПК України); перед допитом свідка головуючий встановлює його особу, вік, рід занять, місце проживання і стосунки із сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, роз`яснює його права і з`ясовує, чи не відмовляється свідок із встановлених законом підстав від давання показань (стаття 230 ЦПК України); головуючий під розписку попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приводить його до присяги (стаття 230 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1, 2 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Згідно з частиною 5 статті 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз статті 1301 ЦК України дозволяє стверджувати, що до інших випадків, які встановлені законом, відноситься, зокрема, визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона не розуміла сутності нотаріальних дій щодо спадкового майна, не знала, що саме підписувала у нотаріуса, її дійсна воля нотаріусом не була з`ясована, вона думала, що підписала заяву про прийняття спадщини, знаходилася під тиском ОСОБА_2 , не розуміла, що відбувалося щодо неї насправді через стан свого здоров`я.

Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_1 та її представнику були створені необхідні процесуальні умови для збирання і подання доказів щодо психічного стану позивача, а представником відповідача звернуто увагу на відсутність висновку психіатричної експертизи як доказу у цій категорії справ.

Проте, клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи представником позивача у суді першої інстанції заявлено не було.

Дійсно, позивачем надано докази того, що з 1993 року вона перебуває на обліку у психіатра з приводу хронічного психоневрологічного захворювання. Діагноз: шизофренія, параноїдальна форма, приступоподібно-проградієнтний тип перебігу.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , не дивлячись на указаний діагноз, є соціалізованою, з 2002 року і по даний час працює в дитячій музичній школі на посаді викладача фортепіано з виконанням обов`язків концертмейстера, талановита, є ветераном праці.

Тобто перебування на обліку у психіатра з приводу хронічного психоневрологічного захворювання не перешкоджає ОСОБА_1 викладати музику дітям, виступати з ними на концертах, спілкуватися з іншими людьми, виконувати свої посадові обов`язки.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, лише показання свідків: ОСОБА_22 , ОСОБА_24 та ОСОБА_25 щодо поганого самопочуття та пригніченого стану позивача ОСОБА_1 , без висновку судово-психіатричної експертизи - не дають підстави стверджувати, що вона під час вчинення оспорюваного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Вказане питання про необхідність призначення судово-психіатричної експертизи в такій категорії справ досліджувалося і у судовому засіданні апеляційної інстанції 15 жовтня 2025 року. Клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи представником позивача у суді апеляційної інстанції заявлено не було.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що сам по собі факт наявності у ОСОБА_1 хронічного психоневрологічного захворювання та її амбулаторне лікування не є достатнім доказом її неспроможності розуміти значення своїх дій та/або керувати ними при складанні заяви про відмову від спадщини від 26 березня 2019 року і не спростовує презумпцію її психічного здоров`я.

Частиною 1 статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною 1 статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Доводи ОСОБА_1 про те, що їй не роз`яснювали зміст заяви про відмову від спадщини та вона підписала таку заяву, хоча не мала наміру відмовлятися від спадщини, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням принципу диспозитивності, з огляду на предмет і підстави заявленого позову, обов`язок доказування наявності умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману процесуальний закон покладає на особу, яка діяла під впливом обману, однак позивачка на підтвердження своїх вимог про визнання недійсною відмови від спадщини не довела на підставі належних і допустимих доказів, що такий обман дійсно мав місце, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також апеляційний суд враховує, що подання до нотаріуса заяви про відмову від спадщини передбачає певні активні дії особи, пов`язані із настанням для неї відповідних наслідків, що зазвичай впливають на її майнові права.

Підписання особою в нотаріальній конторі будь-яких документів повинно сприйматись як настання юридичного факту, з яким пов`язано виникнення або припинення прав та обов`язків, а тому особа повинна належним чином цікавитися про зміст таких документів у поєднанні із можливими юридичними наслідками.

Указані висновки відповідають висновкам, які викладені у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 727/7658/15-ц (провадження № 61-10888св18)).

Крім того, про здатність ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій, свідчить і той факт, що у нотаріуса вона власноручно на оспорюваній заяві про відмову від спадщини зазначила: «Цю заяву прочитано мною особисто, її зміст мені зрозуміло» та поставила свій підпис і прізвище та ініціали.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Для визнання правочину недійсним через вчинення його проти волі особи під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Під насильством необхідно розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Під насильством необхідно розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків.

На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій.

Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

На підтвердження своїх доводів про підписання заяви про відмову від спадщини під впливом насильства та погроз з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_1 надано докази, з яких вбачається, що:

за відомостями інформаційно-комунікаційної системи Інформаційний портал Національної поліції України щодо звернень ОСОБА_1 до органів НПУ відносно неправомірних дій ОСОБА_2 установлено 2 факти звернення останньої до Фастівського РУП:

03 квітня 2022 року надійшла заява ОСОБА_1 про те, що племінник ОСОБА_2 побив заявницю. За результатом розгляду указаного звернення, відповідно до вимог частини 1 статті 214 КПК України, відомості внесені до ЄРДР за частиною 1 статті 125 КК України, наразі досудове розслідування триває;

26 квітня 2022 року надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 26 квітня 2022 року ОСОБА_2 вчиняв домашнє насильство над ОСОБА_1 . За результатом розгляду указаного звернення відносно ОСОБА_2 складено адміністративні матеріали за частиною 1 статті 173-2 КУпАП.

З матеріалів справи встановлено, що протягом 2018 та 2019 років, тобто в період часу: після відкриття спадщини 19 жовтня 2018 року, написання заяви про відмову від спадщини від 26 березня 2019 року та закінчення встановленого законом строку - до 19 квітня 2019 року на відкликання заяви про відмову від спадщини, ОСОБА_1 до правоохоронних органів з приводу застосування до неї психологічного або фізичного насильства з боку ОСОБА_2 не зверталася

Також, апеляційний суд враховує, що допитана судом першої інстанції у якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснила серед іншого, що до написання заяви про відмову відповідач ОСОБА_2 поводив себе нормально, насильства не застосовував.

У зв`язку із цим апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту подання нею заяви про відмову від спадщини внаслідок психічного насилля над нею з боку відповідача ОСОБА_2 .

При цьому, подальше погіршення відносин, конфлікти між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зміна думки позивача щодо відмови від спадщини не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною, оскільки підстави недійсності мають бути встановлені та доведені на момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.

Також апеляційний суд зауважує, що доводи позовної заяви про те, що ОСОБА_1 не розуміла сутності нотаріальних дій щодо спадкового майна та не знала, що саме підписувала у нотаріуса, є суперечливими та взаємовиключними відносно її доводів про те, що вона в момент підписання заяви про відмову від спадщини знаходилася під тиском відповідача ОСОБА_2 . Суд першої інстанції не звернув на це уваги та не уточнив підстави для визнання недійсним правочину, а суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості на стадії перегляду судового рішення уточнювати підстави позовних вимог, тому перевіряє всі доводи позовної заяви.

Як правильно зазначено судом першої інстанції, позовні вимоги про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину та визнання частково недійсними договорів дарування успадкованого відповідачем нерухомого майна, є похідними від вимоги про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини, тому теж правильно не задоволені судом першої інстанції.

Відповідно до змісту частини 1 статті 1241 ЦК України повнолітні непрацездатні діти спадкодавця спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

З матеріалів справи вбачається, що станом на час відкриття спадщини позивач ОСОБА_1 була непрацездатною, що підтверджується пенсійним посвідченням на її ім`я.

Приймаючи від позивача заяву про відмову від спадщини за заповітом, державний нотаріус Фастівської державної нотаріальної контори наявність чи відсутність права у непрацездатної ОСОБА_1 на обов`язкову частку у спадковому майні відповідно до частини 1 статті 1241 ЦК України - не з`ясував.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачу, яка проживала разом з спадкодавцем ОСОБА_4 до моменту її смерті, було відомо про те, що вона є спадкоємицею померлої не лише за заповітом але і за законом, оскільки у неї як особи пенсійного віку наявне право на обов`язкову частку у спадщині. Про наявність у позивача, як непрацездатної особи, права на обов`язкову частку у спадковому майні вказував у судовому засіданні суду першої інстанції і представник позивача - адвокат Мащенко А.Г. (а.с. 218 т. 1).

Разом із тим, пунктом 5 частини 3 статті 2 ЦПК України основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частинами 1, 3 статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно частини 2 статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Виходячи з викладеного, принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин.

Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача та позов має чітко виражену ціль, яка втілюється у формі позовних вимог, що їх викладає позивач у позовній заяві.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не порушується питання про захист її порушеного права на обов`язкову частку у спадковому майні, з урахуванням принципу диспозитивності, суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та підстав позову.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мащенка Андрія Геннадійовича залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 19 грудня 2025 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська