Справа № 333/8868/25
Провадження № 2/161/7476/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

за участю секретаря судового засідання - Коржик Н.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

І. Описова частина.

1.1. Позиція позивача.

16 вересня 2025 року позивач звернувся до суду з цим позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 липня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем був укладений кредитний договір №103786641, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 12 000,00 грн. на строк 15 днів та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,7% на день, або 3 060,00 грн. всього, а також комісії у розмірі 1 800,00 грн.

Позивач вказує, що за договором факторингу набув права вимоги за цим договором.

Посилаючись на те, що позичальник неналежним чином виконує взяті на себе зобов`язання по своєчасному погашенню заборгованості за кредитом, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором у розмірі 52 860,00 грн., з яких 12 000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 39 060,00 грн. - заборгованість за відсотками, 1 800,00 грн. - заборгованість за комісією.

1.2. Позиція відповідача.

Відповідач у письмовому відзиві та запереченні позовні вимоги заперечила повністю. Узагальнені доводи відповідача зводяться до того, що кредитор безпідставно нарахував відсотки поза межами строку кредитування. Вважає незаконною та нікчемною нараховану комісію у розмірі 1 800,00 грн.

Також вказує, що в матеріалах справи відсутні належні докази видачі кредиту, а наявне платіжне доручення не підтверджує здійснення такої операції.

Окрім того вважає, що кредитний договір не містить одноразового ідентифікатора відповідача, а тому він не є підписаним з її боку.

Додатково вважає, що в матеріалах справи відсутні докази передачі позивачу права вимога за кредитним договором, а сам позивач невірно сплатив судовий збір звертаючись до суду.

1.3. Клопотання відповідача про витребування доказів.

У відповіді на відзив представник відповідача просить суд витребувати від позивача первинні документ, які підтверджують надання кредитних коштів, у тому числі оригінал платіжного доручення від 18 липня 2021 року №30039595 на суму 12 000,00 грн. з відміткою банківської установи про перерахування коштів; виписки з регістрів бухгалтерського обліку, проводки яких підтверджують надання відповідачеві кредиту; оригінал електронного кредитного договору.

Суд відмовляє у задоволенні цього клопотання, оскільки згідно частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даному випадку, тягар доказування обставин видачі кредиту лежить саме на позивачеві, він надав достатні, з його точки зору, докази видачі кредиту, а тому відсутні правові підстави для зобов`язання його надавати інші докази.

Крім того, частиною шостою статті 95 ЦПК України передбачено, що якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

В суду не виникає сумнівів у достовірності наданих позивачем копії електронних доказів - кредитного договору та платіжного доручення, а тому суд не вбачає за необхідним витребовувати оригінал цих доказів.

1.4. Клопотання відповідача про залишення позову без руху у зв`язку з несплатою судового збору.

Сторона відповідача неодноразово клопотала перед судом залишити без руху позов, оскільки вважає, що позивачем не було належним чином сплачений судовий збір.

Суд відхиляє вказане клопотання, оскільки факт сплати позивачем судового збору підтверджується платіжною інструкцією від 05 вересня 2025 року №103786641 на суму 2 422,40 грн. Зазначення у призначенні платежу імені відповідача, до якого подано позов, чинним процесуальним законом не передбачено, а тому доводи відповідача в цій частині є надуманими (а.с.31).

Окрім того, факт зарахування судового збору до Державного бюджету України підтверджується наявною в матеріалах справи випискою від 08 вересня 2025 року (а.с.71).

1.5. Клопотання позивача про витребування доказів.

У письмовій відповіді на відзив позивач заявив клопотання про витребування доказів, а саме у АТ КБ «Приватбанк» інформації про рух коштів на картковому рахунку, який належить відповідачеві.

Також позивач просить суд поновити процесуальний строк на подання цього клопотання, яке мотивує тим, що в нього були відсутня можливість отримати їх у банківської установи.

Судом відмовляє у поновленні строку на подання клопотання про витребування доказів, оскільки позивач ніяким чином не обґрунтував, які в нього були перешкоди подати його у строк, передбачений ч.2 ст.83 ЦПК України, а саме разом з позовом.

З цих міркувань клопотання позивача про витребування доказів необхідно залишити без розгляду.

1.6. Позиція учасників справи у судовому засіданні.

Позивач свого представника у судове засідання не направив, але у тексті позову просить суд слухати справу за відсутності його представника, позовні вимоги підтримує.

Відповідач у судове засідання не прибула, про причини неявки суд не повідомляла.

ІІ. Мотивувальна частина.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково, з таких підстав.

2.1. Встановлені судом фактичні обставини справи, а також зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 18 липня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем був укладений кредитний договір №103786641, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 12 000,00 грн. на строк 15 днів та зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,7% на день, або 3 060,00 грн. всього, а також комісії у розмірі 1 800,00 грн.

За договором факторингу позивач набув права вимоги за цим договором.

Позивач обліковує за відповідачем заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 52 860,00 грн., з яких 12 000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 39 060,00 грн. - заборгованість за відсотками, 1 800,00 грн. - заборгованість за комісією.

Отже спірні правовідносини виникли з приводу повернення кредиту, який був отриманий відповідачем у фінансовій установі, а тому врегульовані положеннями Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

2.2. Позиція суду.

2.2.1. Щодо доводів відповідача про відсутність доказів підписання нею кредитного договору та видачі кредитних коштів.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом її розміщення в мережі Інтернет, в інших інформаційно-телекомунікаційних системах або шляхом надсилання електронного повідомлення, метою якого є пряме чи опосередковане просування товарів, робіт та послуг або ділової репутації особи, яка провадить господарську або незалежну професійну діяльність. Закон «Про електронну комерцію» прямо передбачає, що оферта може включати всі необхідні умови шляхом перенаправлення споживача до іншого електронного документа.

Як зазначено у частині дванадцятій статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 цього ж Закону визначено, відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач підписала спірний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора V98695, який їй був надісланий на вказаний номер телефону НОМЕР_1 , що відповідає положенням статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Вказане спростовує доводи відповідача про те, що нею не підписувався кредитний договір.

Стосовно доводів відповідача про те, що кредит їй фактично не видавався, то це спростовується наявною в матеріалах справи платіжним дорученням від 18 липня 2021 року №30039595 про переказ коштів у розмірі 12 000,00 грн. на картковий рахунок ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_2. Вказана картка емітована АТ КБ «Приватбанк» і відповідач не надала суду доказів, що вона їй не належить. Цей доказ, на переконання суду є належним, допустимим, достовірним та достатнім, адже містить у собі інформацію стосовно предмету доказування, одержаний в порядку, встановленому законом, на підставі нього можна встановити дійсні обставини справи, які входять у предмет доказування.

2.2.2. Щодо доводів відповідача про відсутність належних доказів передачі права вимоги за кредитним договором.

Як слідує з матеріалів справи, факт передачі від ТОВ «Мілоан» до позивача права вимоги за кредитним договором підтверджується договором факторингу від 13 жовтня 2021 року №10Т, а також складеним на його виконання реєстром прав вимог, який підписаний обома сторонами (новим та первісним кредитором) (а.с.11, 20-22).

Обставини проведення розрахунків за договором факторингу, на які звертає увагу сторона відповідача, не мають правового значення для вирішення цієї справи, оскільки не входять до предмету доказування.

З огляду на вищевикладене суд відхиляє доводи сторони відповідача про відсутність доказів передачі права вимоги до позивача, як нового кредитора.

2.2.3. Щодо доводів відповідача про незаконність встановленої у договорі комісії за видачу кредиту.

Частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема:

- комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо;

- інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Отже, чинним законодавством передбачено право кредитодавця включати до умов договору про споживче кредитування положень стосовно сплати позичальником комісії, пов`язаної з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про споживче кредитування», ні Закон України «Про захист прав споживачів» прямо не обумовлюють недійсність умов договору, яким встановлена комісія за видачу кредиту. Навпаки, чинним законодавством встановлення такої комісії дозволяється. Тому така умова не може вважатися нікчемною, в силу закону, а є оспорюваною. Не погоджуючись з такою умовою договору, відповідач повинен її оскаржити у судовому порядку заявивши вимоги про визнання її недійсною. Тому доводи відповідача про нікчемність відповідних умов кредитного договору суд відхиляє.

Відповідач, ознайомившись з умовами кредитного договору, підписала його, а тому зобов`язаний сплачувати і встановлену у ньому комісію за видачу кредиту. Слід зазначити, що відповідач не оспорювала відповідні положення кредитного договору і вони у встановленому порядку не визнані судом недійсними.

2.2.4. Щодо позовних вимог про стягнення тіла кредиту та комісії.

Пунктом 1 ст.536 ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В порушення вищезазначених правових норм та умов договору позичальник своєчасно не повертає кредит, тобто порушує свої зобов`язання перед позивачем, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення тіла кредиту та комісії за його видачу підлягають до задоволення у повному обсязі.

2.2.5. Щодо позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, зробила правовий висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, враховуючи вищенаведений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно правильного застосування положень ст.ст.625, 1048 ЦК України, позивач вправі нараховувати договірні відсотки лише у період дії строку кредиту. Після закінчення строку кредитування позивач, як і попередній кредитор, не вправі був нараховувати договірні відсотки, а надалі відносини між сторонами трансформуються з договірних в охоронні, де застосовуються положення ст.625 ЦК України.

З огляду на вищевикладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути відсотки, нараховані за період строку кредитування, який становить 15 днів. Враховуючи визначену сторонами процентну ставку за користування кредитом у розмірі 1,7% на день, загальний розмір відсотків становить 3 060,00 грн. (12 000 x 0,017 х 15) і саме такий розмір договірних відсотків вказаний у п.1.5.2 кредитного договору.

При цьому суд відхиляє доводи позивача про те, що первісним кредитор продовжував нараховувати відповідачеві договір відсотки у зв`язку з пролонгацією договору на підставі п.2.3.1.2 кредитного договору, оскільки матеріали справи не містить будь-яких доказів наявності волевиявлення позичальник на продовження саме строку кредитування, а не про порушення нею взятого на себе грошового зобов`язання шляхом не повернення кредитних коштів в межах строку кредитування.

Це означає, що в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач бажала продовжувати договірні відносини з кредитором, після закінчення строку кредитування. З того моменту, як відповідача порушила взяті на себе зобов`язання та не повернула кредит після спливу строку кредитування, відносини між сторонами трансформувалися з договірних, в охоронні, і права кредиторам в такому випадку забезпечуються положеннями ст.625 ЦК України.

До того ж, для застосування такої пролонгації як відкладальної обставини сторони передбачили, що кредитодавець зобов`язаний розмістити оновлений графік платежів в особистому кабінеті позичальника (п.2.3.2 кредитного договору). Будь-яких доказів виконання таких дій з боку позичальника, позивач суду не надав.

Суд ще раз звертає увагу, що розмір договірних відсотків між сторонами прямо передбачений у 1.5.2 кредитного договору, і жодна з його умов не передбачає можливість збільшення цієї суми. Отже, суд задовольняє позовні вимоги частково та стягує з відповідача на користь позивача відсотки за користування кредитом у розмірі 3 060,00 грн., як прямо передбачено у п.1.5.2 кредитного договору.

2.3. Розподіл судових витрат.

2.3.1. Витрати на професійну правничу допомогу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Зі змісту позову слідує, що позивач просить суд стягнути з відповідача 5 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В якості детального розрахунку наданих адвокатом послуг позивач надав акт прийому-передачі від 29 липня 2025 року, де зазначені такі послуги адвоката:

1)правовий аналіз спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій), 1 година, 1 000,00 грн.;

2)складання позовної заяви, 2 години, 3 000,00 грн.;

3)формування додатків до позовної заяви (письмові докази), 0,5 години, 500 грн.;

4)подання позовної заяви та копії позовної заяви з додатками до суду шляхом надсилання позовної заяви поштовим відправленням, 0,5 години, 500 грн.

Оцінюючи співмірність цих витрат суд зазначає, що послуги з консультування та складання позовної заяви є співмірними з критеріями, передбаченими частиною четвертої статті 137 ЦПК України.

Однак, послуги з формування додатків до позовної заяви та подання її поштою нічим не підтверджені, з огляду на те, що позов подавався не поштою, а через підсистему ЄСІСТ «Електронний суд».

Тому суд вважає належними витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000,00 грн. Враховуючи часткове задоволення позову, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути ці витрати пропорційно до задоволених вимог, що становить 1 275,60 грн. (4 000 х (16 860 / 52 860)).

2.3.2. Судовий збір.

Оскільки суд задовольнив позов частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 772,50 грн. (2 422,40 х (16 860 / 52 860)).

Керуючись ст.ст.141, 265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути зОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість у розмірі 16 860,00 грн. (шістнадцять тисяч вісімсот шістдесят гривень).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути зОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судовий збір у розмірі 772,50 грн. (сімсот сімдесят дві гривні п`ятдесят копійок).

Стягнути зОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 275,60 грн. (одна тисяча двісті сімдесят п`ять гривень шістдесят копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Волинського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд.8, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне рішення суду складено 16 грудня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська