Номер провадження: 22-ц/813/4955/25
Справа № 523/8395/21
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна про розірвання договору довічного утримання, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якій просив:

- розірвати Договір довічного утримання, укладений 30 липня 2020 року між ОСОБА_4 (відчужувач) та ОСОБА_3 , (набувач) укладено Договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н. Д. зареєстрований в реєстрі за № 343;

- визнати за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності квартири АДРЕСА_1 ;

- скасувати обтяження заборону на нерухоме майно, а саме на квартири АДРЕСА_1 , накладену 30.07.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Наталією Дем`янівною за № 37541344;

- стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

Позов мотивований тим, що 30 липня 2020 року між ОСОБА_4 , (відчужувач) та ОСОБА_3 , (набувач) укладено Договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., зареєстрований в реєстрі за № 343.

Згідно з п. 1.1 Договору відчужувач передає у власність, а набувач приймає належну відчужувачу квартиру АДРЕСА_1 .

Натомість, відповідно до пунктів 2.1-2.2 Договору, набувач зобов`язувалась довічно допомагати відчужувачу придбанням продуктів харчуванням, одягу, медикаментів (за рахунок відчужувача). Крім того, набувач зобов`язувалась надавати відчужувачу необхідну допомогу у побуті та хатньому господарстві. Також, набувач зобов`язувалась за свій рахунок проводити ремонтні роботи, замінювати сантехніку, забезпечувати відчужувача необхідними предметами домашнього вжитку та речами.

Вартість щомісячного матеріального забезпечення відчужувача встановлена сторонами у розмірі 1 500 грн, на місяць.

Посилаючись на те, що відповідач договір не виконує, а саме жодного разу не надавала позивачу матеріальну допомогу навіть у розмірі, що визначений договором, а саме у розмірі 1 500 гривень щомісячно, позивач не отримував від відповідача жодного разу кошти, медикаменти та іншу матеріальну допомогу, в т.ч. надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер, тощо) та вчинення всіх необхідних дій щодо забезпечення позивача необхідним та належним доглядом, через що, позивач досі не зміг укласти обов`язковий та необхідний договір з лікарем на обслуговування, позивач не може викликати сімейного лікаря додому, що є вкрай важливим для нього з огляду на вік та стан здоров`я, відповідач не відвідує його, позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 05 січня 2021 року замінено позивача ОСОБА_4 на його правонаступника ОСОБА_1 .

Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Наталії Дем`янівни про розірвання договору довічного утримання - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на 09.12.2025 року о 15:30 годині, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Наталія Дем`янівна в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, усвідомленість сторін по справі про розгляд справи та відсутності від них клопотань про відкладення судового засідання, колегія суддів не бачить перешкод для розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, суд першої інстанції виходив з того, що:

- крім допитаної в якості свідка дружини позивача, показанням якої надана критична оцінка, жодного належного та допустимого доказу щодо невиконання набувачем умов договору довічного утримання, стороною позивача не надано, клопотань, заяв про їх витребування не ініційовано;

- сам по собі факт звернення ОСОБА_4 з позовом про розірвання договору довічного утримання, не свідчить про неналежне виконання відповідачкою її обов`язків за договором;

- будь-яких інших обставин, які б підтверджували наявність інших підстав розірвання договору позов не містить;

- зазначення представником позивача в судовому засіданні 26 березня 2024 року (а.с.107-113, Том 2) про те, що ОСОБА_5 не усвідомлював факту укладання ним саме договору довічного утримання, фактично може свідчити про його недійсність, що не є предметом спору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 виданого 01.09.2011 року та має пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників війни, згідно посвідчення серії НОМЕР_3 (т. 1 а. с. 8, 9);

30 липня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , укладено Договір довічного утримання (догляду). Згідно п. 1.1 Договору, відчужувач передає, а набувач отримує придатну для використання за призначенням цілу квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно на умовах цього договору. За договором відчужується у житловому будинку квартира АДРЕСА_2 , житловою площею 17,4 кв. м., загальною площею 34,8 кв. м. Матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надаватись набувачем відчужувачу, оцінюється сторонами у суму 1500 грн (одна тисяча п`ятсот гривень) 00 копійок. (пункт 2.1 договору) утримання (догляд) визначається у вигляді:

- у разі потреби придбання продуктів харчування, необхідного одягу, медикаментів та лікарських засобів, за рахунок відчужувача;

- надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо), за рахунок відчужувача;

- за проханням відчужувача надавати будь-яку необхідну допомогу по хатньому господарству;

- вчинення поточного ремонту, заміна сантехники, забезпечення необхідними предметами;

- домашнього вжитку, речами тощо, за рахунок набувача. ( пункт 2.2 Договору).

Пунктом 3.2. Договору передбачені обов`язки набувача, а саме:

- 3.2.1. У встановленні строки та необхідному обсязі здійснювати надання згідно із п. 2 цього договору;

- 3.2.2. у разі смерті відчужувача поховати його;

- 3.2.3. до смерті вічужувача не укладати щодо квартири, яка отримана нею за цим договором, правочини купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, іпотеки чи іншим способом не передавати її у власність іншій особі.

Втрата (знищення), пошкодження квартири, одержаної набувачем від відчужувача, не є підставою для припинення чи зменшення обсягу обов`язків набувача, взятих нею за цим договором.

У разі смерті набувача обов`язки за договором переходять до тих спадкоємців, до яких перейде відчужена за цим договором квартира. При відсутності у набувача спадкоємців або при відмові їх від цього договору, квартира, що відчужена з умовою довічного утримання (догляду), повертається відчужувачу (т. 1 а. с. 19-21).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № , квартира за адресою: АДРЕСА_3 , на праві приватної власності ОСОБА_3 на підставі договору довічного утримання Серія і номер:343 виданого 30.07.2020 року (т. 1 а. с. 23-24).

13 квітня 2021 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким усе своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, і взагалі усе те, що на день його смерті буде йому належати, та на що він за законом буде мати право, заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рівних частках кожному. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фадєєвою Н.О. (т. 1 а. с. 145).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 виданого 03 лютого 2022 року (т. 1 а.с.144).

З копії витребуваної спадкової справи (т. 2 а. с. 50-80) щодо майна ОСОБА_4 вбачається, що:

- ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом подання заяви 18.03.2022 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фадєєвої Н.О. про прийняття спадщини за заповітом;

- ОСОБА_6 відмовилася від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь іншого спадкоємця за заповітом ОСОБА_1 , шляхом подання 18.03.2022 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Фадєєвої Н.О. заяви про відмову від прийняття спадщини за заповітом;

- ОСОБА_7 прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , шляхом подання 28.03.2022 року заяви про прийняття спадщини в компетентні органи за місцем вимоги;

- ОСОБА_7 з 19 квітня 2017 року є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_5 серії НОМЕР_6 .

У судовому засіданні допитана в якості свідка ОСОБА_6 , яка повідомила суду, що ОСОБА_4 є її сусідом близько 26 років. Відповідача ОСОБА_3 не знає та жодного разу не бачила. Стверджувала, що разом з своїм чоловіком допомагає ОСОБА_4 , а саме готує, прибирає, дає ліки, поповнює номер мобільного телефону. Від соціальних працівників знає, що ОСОБА_4 ввели в оману, а саме родичі обіцяли забрати до себе, зареєструвати, давати кошти, однак після укладення договору утримання, привезли назад додому і залишили. ОСОБА_4 просив її знайти юриста аби розірвати договір, після чого буде вирішувати долю свого майна. Договору утримання не бачила.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див.: постанова Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 757/39725/19-ц (провадження № 61-15916св20)).

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (стаття 744 ЦК України).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (пункт 1 частини першої статті 755 ЦК України).

Положення частини першої статті 755 ЦК України не містять визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому при вирішенні зазначеного питання, суд має враховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та приписи статті 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору.

Тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК свідчить, що підставою для розірвання договору довічного утримання на вимогу відчужувача є невиконання (неналежне виконання) набувачем тих обов`язків, які безпосередньо передбачені договором.

Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов. Саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України має надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач.

Такі висновки щодо застосування статей 755, 756 ЦК України узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19, від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19, від 15 серпня 2023 року у справі № 712/10192/22.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання, суд першої інстанції, виходячи з правової природи цього договору, аналізу умов договору довічного утримання від 30 липня 2020 року, положень статті 755 ЦК України та підстав позову, дійшов висновку, що відповідачка, станом на час звернення позивача до суду із цим позовом, належним чином виконувала умови вказаного договору, а останній, у свою чергу, не надав суду належних та допустимих доказів істотного порушенням ОСОБА_3 умов договору довічного утримання. Встановлення недоведеності обставин невиконання ОСОБА_3 умов договору довічного утримання стало підставою для висновку про відсутність правових підстав для його розірвання.

Зокрема, суд першої інстанції встановив, що сторони визначили та погодили у договорі істотні умови, а саме те, що ОСОБА_3 повинна надавати ОСОБА_4 матеріальне забезпечення та догляд довічно у вигляді:

- у разі потреби придбання продуктів харчування, необхідного одягу, медикаментів та лікарських засобів, за рахунок відчужувача;

- надання медичної допомоги шляхом залучення кваліфікованих медичних працівників (лікарів, медичних сестер тощо), за рахунок відчужувача;

- за проханням відчужувача надавати будь-яку необхідну допомогу по хатньому господарству;

- вчинення поточного ремонту, заміна сантехники, забезпечення необхідними предметами домашнього вжитку, речами тощо, за рахунок набувача.

Твердження позивача про те, що:

- відповідач жодного разу не надавала позивачу кошти, медикаменти та іншу матеріальну допомогу, спростовуються матеріалами доданими до відзиву, зокрема результатами аналізів ОСОБА_4 (т. 1 а. с.198 зворот 199), отриманими в м. Дніпро, дата здачі аналізів 02.02.2021 року, тобто за 3 місяці до дня звернення ОСОБА_4 з позовом до суду; накладними № 053 від 01.12.2020 року, №045 від 02.12.2020 року;

- відповідачне відвідувала ОСОБА_4 спростовуються протоколами опитування громадян : ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , відібраними адвокатом Целік В.В. відповідно до п.7 ч.1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (т. 1 а. с. 200 зворот - 201, 203, 205, 207, 209 зворот, 211 зворот);

- ОСОБА_4 не надавалася медична допомога є неспроможними, оскільки не доведено, що він потребував такої допомоги, а також не доведено, що саме через дії відповідача ОСОБА_3 . ОСОБА_4 не міг укласти обов`язковий та необхідний договір з сімейним лікарем.

Доказів, які б підтвердили факт самоусунення відповідача від виконання зобов`язань по догляду та утриманню ОСОБА_4 та/або неналежного виконання відповідачем договірних зобов`язань, позивач не надав.

Матеріали справи не містять даних про наявність претензій з боку ОСОБА_4 на адресу відповідачки щодо невиконання умов договору довічного утримання з дня його укладення (30 липня 2020 року) й до дня звернення з цим позовом до суду (07 травня 2021 року).

При цьому, суд першої інстанції слушно звернув увагу, що оцінює критично показання свідка ОСОБА_6 , оскільки за 7 днів до звернення до суду з вказаним позовом ОСОБА_4 було складено заповіт на її ім`я та ім`я її чоловіка, відтак у будь-якому разі свідок заінтересована у результатах розгляду справи.

Також суд обґрунтовано відхилив досудову вимогу (т. 1 а. с. 22) як доказ, оскільки остання датована 05.05.2021 року в той час, як позов до суду поданий 07.05.2021 року, що справедливо розцінено судом в даному випадку, як формальність цієї досудової вимоги.

Крім того, згідно частини другої статті 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність свої вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, з урахуванням підстав позову та наведеної вище презумпції вини боржника за договором, відповідачка є такою, що довела належне виконання умов договору довічного утримання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Аналогічний висновок за схожих обставин, наведений у постанові Верховного Суду від 27.11.2024 року у справі № 461/3295/21.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Filad», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spai», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Filad», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 19.12.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова