КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Комаревцевої Л.В. в м. Київ 15 вересня 2025 року у справі за позовом Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У липні 2025 року позивач КП «Київтеплоенерго» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідача на свою користь:

заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 13828,10 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 2392,26 грн., 3 % річних у розмірі 586,45 грн.,

заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 10550,27 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 1825,17 грн., 3 % річних у розмірі 447,41 грн.,

заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 27565,70 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 4768,88 грн., 3 % річних у розмірі 1169,12 грн.,

заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 32059,75 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 5546,37 грн., 3 % річних у розмірі 1359,71 грн.,

заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 39397,12 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 5545,61 грн., 3 % річних у розмірі 1339,69 грн., пеню в розмірі 1629,94 грн.,

заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 30188,31 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 4118,97 грн., 3 % річних у розмірі 981,59 грн., пеню у розмірі 1194,28 грн.,

заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1477,24 грн.,

заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 783,75 грн.,

заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення в розмірі 33,25 грн.,

судовий збір у розмірі 3028 грн.

Позов мотивував тим, що з 01 травня 2018 року КП «Київтеплоенерго» є виконавцем комунальних послуг, а саме з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (послуги з ЦО/ЦПГВ), з 01 листопада 2021 року в зв`язку зі зміною законодавства, позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води (послуги з ТЕ/ПГВ).

Правовідносини у сфері надання послуг з ЦО/ЦПГВ регулювались Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (Правила № 630).

Правовідносини у сфері надання послуг з ТЕ/ПГВ регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, Постановою КМУ від 11 грудня 2019 року № 1182 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуг з постачання гарячої води», Постановою КМУ від 21 серпня 2019 року № 830 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії».

Відповідно до вимог нормативно-правових актів, послуги з ТЕ/ПГВ та послуги з ЦО/ЦПГВ надаються споживачеві згідно з договорами, що оформлюються на підставі типових договорів про надання відповідних комунальних послуг, які є договорами приєднання.

На виконання вимог законодавства позивачем на підставі типових договорів підготовлено та опубліковано договір про надання послуг з ЦО/ЦПГВ в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085).

Щодо договору про надання послуг з ТЕ/ПГВ повідомляв, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, у разі, якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. Позивачем, на виконання вимог чинного законодавства, на своєму веб-сайті оприлюднені типові індивідуальні договори про надання послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води. Свідоцтвом повного і беззастережного акцепту (прийняття) умов як договору про надання послуг з ЦО/ЦПГВ, так і послуг з ТЕ/ПГВ, у тому числі, є отримання послуг споживачем.

Будинок за адресою АДРЕСА_1 , в цілому під`єднаний до мереж тепло- та водопостачання. Як наслідок, квартира за вказаною адресою під`єднана до внутрішньобудинкової системи тепло- та водопостачання, а відповідачі є споживачами послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01 листопада 2021 року - споживачами з ТЕ/ПГВ.

Відповідачі від послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01 листопада 2021 року від послуг з ТЕ/ПГВ не відмовлялися (не відключалися). Отже, виникнення цивільних прав та обов`язків між сторонами підтверджується діями сторін: позивач щомісячно надає відповідачу послуги з ЦО/ЦПГВ, а з 01 листопада 2021 року послуги з ТЕ/ПГВ, а відповідачі споживають надані послуги та зобов`язані оплатити вартість, розрахунковим періодом є календарний місяць. Проте відповідачі у порушення вимог законодавства своєчасно не сплачували за спожиті послуги, в результаті чого утворилась заборгованість, яка за період з 01 травня 2018 року по 30 червня 2025 року складає 131505,12 грн., а саме за період з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року заборгованість за послуги з централізованого опалення в розмірі 27565,70 грн., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 32059,75 грн., за період з 01 листопада 2021 року заборгованість за послуги з постачання теплової енергії в розмірі 39397,12 грн., заборгованість за послуги з постачання гарячої води в розмірі 30188,31 грн.

Відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» споживачі послуг з ЦО/ЦПГВ зобов`язані були сплачувати внески за обслуговування вузлів комерційного обліку відповідних послуг. Також відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, плата виконавцю за індивідуальним договором про надання послуги з ТЕ/ПГВ включає в себе також плату за абонентське обслуговування.

Таким чином, за вищевказаною адресою у відповідачів також існує заборгованість: у період до 31 жовтня 2021 року заборгованість зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку послуг з централізованого опалення у розмірі 33,25 грн., за період з 01 листопада 2021 року заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1477,24 грн., заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання гарячої води у розмірі 783,75 грн.

Крім того, позивач на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18, укладеного ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго», набув право вимоги до відповідачів з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення в розмірі 13828,10 грн. та централізованого постачання гарячої води у розмірі 10550,27 грн. Надання послуг здійснювалось на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Правилами № 630 та опублікованого 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511).

Вказував, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 % суми боргу за кожен день прострочення, а загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 % загальної суми боргу.

Крім того, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2023 року № 1405, яка набрала чинності 30 грудня 2023 року, поновлено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на комунальні послуги з 31 грудня 2023 року, у випадку прострочення сплати коштів. Отже, згідно норм чинного законодавства позивачем було нараховано розмірі 3 % річних, інфляційних втрат та пені.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 вересня 2025 року позов задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на користь КП «Київтеплоенерго» заборгованість за послуги центрального опалення та постачання гарячої води, з врахуванням штрафних санкцій, що станом на 30 червня 2025 в загальному розмірі становить 188788,94 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028,00 грн., що становлять по 1514,00 грн. з кожного.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подали апеляційну скаргу, в якій просили застосувати строк позовної давності до позовних вимог за період заборгованості по складовим наданих послуг та їх обсягом за період її виникнення, заявленої позивачем до 01 травня 2018 року, з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року та з 01 листопада 2021 року; скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалися на те, що при вивченні долучених до матеріалів справи в якості доказів документів, неможливо встановити, який обсяг та об`єм спожитих відповідачами комунальних послуг, чим обґрунтовано вимоги по стягненню боргу позивачем в період до 29 липня 2022 року з урахуванням позовної давності. За вказаних обставин, період заборгованості до 01 травня 2018 року у розмірі 29 629,66 грн. за період з 01 червня 2018 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 72 469,41 грн. не підлягають до задоволення. Як вбачається з наданих таблиць, які позивач назвав розрахунком, останні містять інформацію про нарахування заборгованості за період з липня 2015 року, тобто за десять років до дати подання позовної заяви.

Період, заявлений позивачем з 01 листопада 2021 року по 22 липня 2022 року, також поданий поза межами позовної давності, тому позовна заява задоволенню не підлягає.

Звертали увагу, що матеріали справи не містять розрахунків та тарифів, які діяли у відповідні періоди (окрім зазначених у таблицях без прикріплення відповідних доказів та періодів, у які вони діяли), тому наведені позивачем цифри не можуть бути взяті до уваги, оскільки є неналежними доказами.

В долучених до матеріалах справи розрахунках пені, 3 % річних та інфляції вбачається, що всі вони нараховані за період з 01 січня 2024 року по 30 червня 2025 року, тому правомірність нарахування вказаних сум також незрозуміла та заявлена поза межами строків позовної давності.

За змістом постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» було установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Вказана заборона діяла в період з 22 лютого 2022 року по 30 грудня 2023 року, тобто нарахування пені за періоди до 01 травня 2018 року за послуги з централізованого опалення у розмірі 2392,26 грн., 3 % річних у розмірі 586,45 грн., за послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 1825,17 грн., 3 % річних у розмірі 447,41 грн. не відповідають вимогам постанови та нараховані поза межами строку позовної давності,

за послуги з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року централізованого опалення, інфляційну складову боргу в розмірі 4768,88 грн., 3 % річних в розмірі 1169,12 грн., з централізованого постачання гарячої води, інфляційну складову боргу у розмірі 5546,37 грн., 3 % річних у розмірі 1359,71 грн. нараховано поза межами строку позовної давності;

за послуги з 01 листопада 2021 року з постачання теплової енергії, інфляційну складову боргу у розмірі 5545,61 грн., 3 % річних у розмірі 1339,69 грн., пеня у розмірі 1629,94 грн., з постачання гарячої води інфляційну складову боргу у розмірі 4118,97 грн., 3 % річних у розмірі 981,59 грн., пеня у розмірі 1194,28 грн. нараховано поза межами строку позовної давності та на суми в період дії мораторію в період з 22 лютого 2022 року по 30 грудня 2023 року.

Звертали увагу, що в нарахуваннях по опаленню донарахування за послугу відбувається щомісячно, що суперечить самому форманту надання послуги по опаленню, яка надається у відповідні опалювальні періоди.

Вказували, що прикладені до матеріалів справи в якості доказу права на вимогу по платежам до 01 травня 2018 року надано першу сторінку договору уступки права вимоги від 1 жовтня 2018 року, які не містять всіх інших сторінок, відповідно встановити належними доказами факт укладення договору цесії неможливо. В додатку № 2 до договору про відступлення права вимоги є посилання на відступлення боргу за послуги централізованого гарячого водопостачання за адресою АДРЕСА_1 ( ОСОБА_4 ) на загальну суму 23 816,28 грн., відповідно в розумінні вимог процесуального законодавства позивачем не доведено правомірності стягнення будь-яких сум з відповідачів, які проживають за адресою АДРЕСА_1 .

Здобуті в якості доказів положення позивача про структурний підрозділ «Енергозбут» КП «Київтеплоенерго» містить не всі сторінки, в матеріалах справи надано титульну, першу та двадцять першу.

У відповідності до наданих розрахунків, розрахунок інфляційної складової за період з 01 січня 2024 року по 30 червня 2025 року не встановлено, який розмір пені визначений договором, як і не зазначено формулу, за якою у позивача вийшла відповідна сума.

Вказували, що як вбачається з долучених до позову доказів, в порушення вимог п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України останні не містять інформації про перелік наданих послуг, стягнення боргу за якими заявлено позивачем, відсутній обсяг наданих послуг (яку кількість гарячої води нараховано відповідачам, який період надання послуг опалення враховано при зверненні до суду) позивачем не зазначено суми, які стягуються за розрахунком заборгованості по всім складовим наданих послуг за період її виникнення до 01 травня 2018 року та за розрахунком заборгованості по складовим наданих послуг та їх обсягам за період її виникнення за заявленими позивачем вимогами до 01 травня 2018 року, з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року та з 01 листопада 2021 року послуги.

Звертали увагу, що позивачем не дотримано вимоги процесуального законодавства про зазначення доказів, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зазначені обставини унеможливлюють вирішення позовної вимоги в частині стягнення боргу за період до 01 травня 2018 року на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, оскільки до матеріалів справи не надано ані договору, ані детального розрахунку заборгованості. Також неможливо перевірити правильність нарахування заборгованості за період як до травня 2018 року та з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року та з 01 листопада 2021 року тому вказані нарахування не ґрунтуються на обставинах справи.

Щодо відсутності доказів надання послуг з опалення та гарячого водопостачання в заявленому розмірі, посилалися на ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 18, 20, 30 Правил, вказували, що як вбачається з долучених до матеріалів справи доказів, у період надання послуг з централізованого опалення в будинку за адресою АДРЕСА_1 , встановлено теплолічильник СВТУ-10, заводський номер 5332, однак докази дати його встановлення та дати обов`язкової повірки в матеріалах справи відсутні. При цьому жодного доказу надання послуг централізованого опалення за формою Відомості реєстрації параметрів теплоспоживання не надано. Відповідно належними та допустимими доказами факт надання послуги у заявленому розмірі не доведений.

Крім того, як вбачається з доданих до позову доказів, останні не містять жодної інформації відносно надання послуг з постачання гарячої води, жодних доказів зняття показань лічильника гарячого водопостачання, також матеріали справи не містять доказів прийняття даного лічильника на баланс позивача.

Вказували, що не були повідомленими про час та місце розгляду справи, відповідно подати заяву про застосування строку позовної давності до розгляду справи по суті не мали можливості, в зв`язку з чим просять застосувати строк позовної давності в суді апеляційної інстанції. Листи, направлені їм судом, про відкриття провадження в справі, по перевірці трекінгу Укрпошти було повернуто адресату 30 серпня 2025 року, при цьому відповідачі не отримували жодних повідомлень про надходження рекомендованих листів, що унеможливлює їх отримання.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно Положення про структурний підрозділ «Енергозбут» КП «Київтеплоенерго», затвердженого наказом директора КП «Київтеплоенерго» від 01 липня 2024 року № 10-ПП, структурний підрозділ «Енергозбут» КП «Київтеплоенерго» входить до організаційної структури КП «Київтеплоенерго» та є його складовою частиною (а. с. 51 - 52).

30 вересня 2021 року на сайті КП «Київтеплоенерго» було оприлюднено типові індивідуальні договори на постачання гарячої води та на постачання теплової енергії (а. с. 50).

На а. с. 27 - 39 наявні копії корінців нарядів щодо включення та відключення опалення в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , будинок житловий ЖБК «Будівельник-13» на підставі відповідно початку та завершення опалювальних сезонів за 2018 - 2025 роки.

На а. с. 24 наявна копія довідка КП «Київтеплоенерго» про обсяги споживання послуги з постачання теплової енергії/послуги з постачання гарячої води за показниками КВОТЕ за адресою АДРЕСА_1 .

На а. с. 7 - 23 наявні розрахунки заборгованості споживачів за адресою АДРЕСА_1 : заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 27565,70 грн., послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 32059,75 грн., заборгованість за період з 01 листопада 2021 року по 30 червня 2025 року за послуги з постачання теплової енергії в розмірі 39799,14 грн. та постачання гарячої води в розмірі 30188,31 грн., заборгованість плати за абонентське обслуговування послуг за період з 01 листопада 2021 року по 30 червня 2025 року з постачання теплової енергії в розмірі 1477,24 грн. та постачання гарячої води в розмірі 783,75 грн., заборгованість за період з 01 березня 2020 року по 30 червня 2025 року за внески за обслуговування вузлів комерційного обліку з послуг з централізованого опалення в розмірі 33,25 грн., заборгованість за період з 01 липня 2025 року по 30 червня 2025 року за послуги з централізованого опалення у розмірі 22967,60 грн. та централізованого постачання гарячої води у розмірі 20099,98 грн., розрахунок інфляційної складової в розмірі 4768,88 грн. та 3 % річних в розмірі 1169,12 грн. заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01 січня 2024 року по 30 червня 2025 року, розрахунок інфляційної складової в розмірі 5546,37 грн. та 3 % річних в розмірі 1359,71 грн. заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01 січня 2024 року по 30 червня 2025 року, розрахунок інфляційної складової за період з 01 січня 2024 року по 30 червня 2025 року в розмірі 5546,61 грн. та 3 % річних в розмірі 1339,69 грн., а також пені в розмірі 1629,94 грн. за послуги з теплової енергії, розрахунок інфляційної складової за період з 01 січня 2024 року по 30 червня 2025 року в розмірі 4118,97 грн. та 3 % річних в розмірі 981,59 грн., а також пені в розмірі 1194,28 грн. за послуги з гарячого водопостачання, розрахунок інфляційної складової за період з 01 січня 2024 року по 30 червня 2025 року в розмірі 2392,26 грн. та 3 % річних в розмірі 586,45 грн. за послуги з централізованого опалення, надані до 01 травня 2018 року ПАТ «Київенерго», розрахунок інфляційної складової за період з 01 січня 2024 року по 30 червня 2025 року в розмірі 1825,17 грн. та 3 % річних в розмірі 447,41 грн. за послуги з постачання гарячої води, надані до 01 травня 2018 року ПАТ «Київенерго».

На а. с. 40, 49 знаходиться копія першої та останньої сторінок договору від 11 жовтня 2018 року, сторонами якого зазначені ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), згідно якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців (споживачі) щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору та коригувань платежів. На а. с. 25 - 26 знаходяться копії витягів з додатків № 1 та № 2 до цього договору, згідно з якими відступлено право вимоги до споживача ОСОБА_1 : заборгованість за послугу з централізованого опалення 13828,10 грн. а також до споживача ОСОБА_4 (за адресою АДРЕСА_1 ), за послугу з постачання гарячої води.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 з 06 грудня 1994 року та ОСОБА_1 з 23 жовтня 2001 року (а. с. 6).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Задовольняючи позов КП «Київтеплоенерго», суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не належним чином сплачують за надані їм житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим, згідно з розрахунком позивача, за ними утворилась заборгованість, в зв`язку з чим у відповідачів, як споживачів, виник обов`язок щодо оплатити цих послуг в розмірі 188788,94 грн.

Апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із вказаними висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Правовідносини між сторонами регулюються нормами Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо будинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення (частина п`ята статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» були визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень цивільного законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК Української РСР.

Згідно частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення містить уведений в дію 01 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, згідно частини першої статті 9 якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно пункту 18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, а оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Пунктом 30 Правил передбачено що споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

При розгляді такої категорії спорів слід враховувати правовий висновок, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги, відповідно до якого, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. При цьому наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_1 є споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у квартирі за адресою АДРЕСА_2 , які надавало ПАТ «Київенерго», а після 01 травня 2018 року - КП «Київтеплоенерго», однак відповідачами належним чином не проводилась оплата спожитих комунальних послуг, а тому у них наявні невиконані боргові зобов`язання перед позивачем за надані комунальні послуги.

На підтвердження позовних вимог КП «Київтеплоенерго» надало: розрахунки заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 травня 2018 року по 31 січня 2025 року; копії витягів з додатку до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18; довідку про обсяги споживання послуги з постачання теплової енергії/послуги з постачання гарячої води за показниками КВОТЕ; документи, які підтверджують надання послуг та підключення будинку до мереж теплопостачання та гарячої води.

Судом встановлено, що відповідачі не відмовлялися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_2 .

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження направлення відповідачами на адресу КП «Київтеплоенерго» заперечень щодо надання послуг теплопостачання на гарячого водопостачання.

Доказів неотримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_2 відповідачами суду також не надано.

Відповідачами не спростовано належними та допустимими доказами у справі факт наявності та розміру заборгованості за надані послуги з централізованого постачання гарячої води та централізованого опалення, надані після 01 травня 2018 року, хоча це є їх процесуальним обов`язком.

Посилаючись на невірний розрахунок заборгованості, що зроблений позивачем, відповідачі на його спростування свого розрахунку не надали та не вказали на конкретні обставини, що свідчать про його невідповідність реальному споживанню.

Зважаючи на встановлені обставини справи та норми закону, апеляційний суд приходить до висновку, що надані позивачем розрахунки заборгованості є належним та допустимим засобом доказування у цій справі та в сукупністю з іншими доказами свідчать про порушення відповідачами умов публічного договору (оферти) та вимог закону щодо своєчасної оплати фактично спожитої комунальної послуги, яка надавалася позивачем у спірний період.

Розрахунки заборгованості є чіткими та зрозумілими, із зазначенням нарахованих помісячно сум, обсягу наданих послуг, опалювальної площі, діючого тарифу. Тарифи на комунальні послуги, затверджені розпорядженнями виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), які офіційно оприлюднені і є загальновідомими.

Апеляційний суд не може погодитися з хибними доводами апеляційної скарги, що донарахування за послугу опалення відбувається щомісячно, оскільки з розрахунків заборгованості вбачається, що нарахування за послугу опалення позивачем здійснено лише в опалювальні періоди.

Крім того, в зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано 3 % річних та інфляційні втрати на суми заборгованості за період з 01 січня 2024 року по 30 червня 2025 року, що узгоджується з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», якою було встановлено заборону на нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги в період з 22 лютого 2024 року по 30 грудня 2023 року.

Доводи апеляційної скарги, що нарахування інфляційної складової, 3 % річних за послуги з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води, надані після 01 листопада 2021 року, нараховані в період дії мораторію, не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, оскільки з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що період нарахування штрафних санкцій для всіх сум заборгованості є однаковим і охоплює період з 01 січня 2024 року по 30 червня 2025 року, тобто після закінчення дії мораторію.

Разом із тим, задовольняючи позов, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач серед іншого, просив стягнути з відповідачів заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, що є відступленою на його користь вимогою.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, укладеного з ПАТ «Київенерго», набув право вимоги до відповідачів щодо заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 25428,96 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 17774,16 грн.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України).

Стороною позивача надано суду додаток № 1 та додаток № 2 до даного договору, в яких зазначено перелік споживачів, право вимоги щодо заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води яких відступлено позивачу. При цьому послуги з постачання гарячої води відступлені до споживача ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 , який не є відповідачем у даній справі.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 13828,10 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 23816,28 грн. а також нараховані на ці суми штрафні санкції, суд першої інстанції не звернув уваги, що жодного доказу наявності такої заборгованості, часу та підстав її виникнення матеріали справи не містять.

В даному випадку відступлення ПАТ «Київенерго» певної суми заборгованості на користь позивача, ніяким чином не підтверджує її наявність та обґрунтованість.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

За змістом ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Всупереч вимогам зазначених норм закону, позивач, стверджуючи про отримання права вимоги зазначеної заборгованості від ПАТ «Київенерго», не надав суду ні оригіналу, ні належним чином засвідченої копії, ні витягу з договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18. Наявна на ст. 40, 49 фотокопія першої та останньої сторінки договору не є оригіналом, не є засвідченою належним чином копією та не є засвідченим витягом, що в силу вимог ст. 95 ЦПК України не дає суду апеляційної інстанції підстав вважати дану фотокопію письмовим доказом.

Також апеляційний суд критично оцінює розрахунок заборгованості з постачання теплової енергії та гарячої води в період до 01 травня 2018 року, який зроблено та подано позивачем, оскільки такий розрахунок по суті є лише твердженням позивача, яке не створює для суду обов`язок вважати обставини, зазначені в такому твердженні доведеними (правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Подаючи до суду вказаний розрахунок, позивач не звернув уваги, що в період, за який зроблений розрахунок, а саме до 01 травня 2018 року, він не був виконавцем цих послуг.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що розрахунок боргу за надані послуги з постачання теплової енергії та гарячої води за період до 01 травня 2018 року не може бути зроблений особою, яка ці послуги не надавала, а відтак є не належним доказом та не може прийматись до уваги.

Разом з тим будь-якого розрахунку заборгованості за вказані послуги, зробленого особою, яка їх надавала в зазначений період, а саме ПАТ «Київенерго», позивач суду не надав.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води не є доведеними та задоволенню не підлягають.

Також апеляційний суд погоджується зі слушними доводами апеляційної скарги, що у розрахунку пені не встановлено, який розмір пені визначений договором, як і не визначено формулу, за якою у позивача вийшла відповідна сума, з огляду на відсутність в матеріалах справи примірників індивідуальних договорів на постачання гарячої води та на постачання теплової енергії, оскільки надання позивачем послуг здійснюється на підставі саме цих договорів, що підтверджується скриншотом з офіційного сайту КП «Київтеплоенерго» (а. с. 41).

Так, відповідно до ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги.

Отже, з огляду на відсутність в матеріалах справи договорів, з яких можна було би встановити умови нарахування пені та її розмір, вимоги про стягнення нарахованої позивачем пені є необґрунтованими та задоволенню не підлягали.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість решти заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості за спожиті після 01 травня 2018 року послуги з ЦО/ЦПГВ та з 01 листопада 2021 року - послуги з ТЕ/ПГВ, із нарахованими на суми заборгованості інфляційними втратами та 3 % річних, а також заборгованості з плати за абонентське обслуговування.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в частині пропущення позивачем строку позовної давності, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211«Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року. Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМУ, строк дії карантину закінчився з 01 липня 2023 року.

Законом України від 15 березня 2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».

Отже, строк позовної давності в силу положень пунктів 12, 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України продовжено на строк дії карантину та воєнного стану.

Враховуючи викладене та аналізуючи зміст наданих позивачем розрахунків заборгованості, апеляційний суд приходить до висновку, що трирічний строк позовної давності сплив щодо щомісячних платежів, строк сплати яких настав у період по 02 квітня 2017 року, разом із тим, заборгованість, яку КП «Київтеплоенерго» нарахував за спожиті з 01 травня 2018 року послуги, заявлені в межах позовної давності.

Таким чином, заява відповідачів про застосування позовної давності є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості скасувати судове рішення лише в частині стягнення заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення, централізованого гарячого водопостачання із нарахованими на цю заборгованість 3 % річних та інфляційними втратами, а також в частині нарахування пені, оскільки заборгованість в резолютивній частині рішення стягнута з відповідачів на користь позивача єдиною підсумковою сумою 188788,94 грн. без виділення складових заборгованості.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення за період до 01 травня 2018 року, нарахованих на них 3 % річних та інфляційних втрат, а також в частині стягнення пені ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість за заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 27565,70 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 4768,88 грн., 3 % річних у розмірі 1169,12 грн.,

заборгованість за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 32059,75 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 5546,37 грн., 3 % річних у розмірі 1359,71 грн.,

заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 39397,12 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 5545,61 грн., 3 % річних у розмірі 1339,69 грн.,

заборгованість за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 30188,31 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 4118,97 грн., 3 % річних у розмірі 981,59 грн.,

заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1477,24 грн.,

заборгованість з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 783,75 грн.,

заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення в розмірі 33,25 грн., всього 156 335,06 грн.

В іншій частині позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

За подання позовної заяви КП «Київтеплоенерго» сплачено судовий збір в розмірі 3028 грн., за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 4542 грн.

За наслідками апеляційного перегляду позов залишається задоволеним на 83 % (стягнуто 156 335,06 грн. із заявлених до стягнення 188 788,94 грн.), що пропорційно сплаченому позивачем судовому збору 2513,24 грн., апеляційна скарга, відповідно, задовольняється на 17 %, що пропорційно сплаченому відповідачем судовому збору 772,14 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із кожного відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1256,62 грн. із кожного. Шляхом взаємозарахування сум судового збору з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає остаточному стягненню 484,48 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 вересня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути на користь Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (м. Київ пл. І.Франка 5 ) з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_2 ) солідарно заборгованість в розмірі 156 335,06 грн.

Стягнути на користь Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 484,48 грн., з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1256,62 грн.

В решті позову Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.