ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 693/1528/24
Провадження № 22-ц/821/1733/25
категорія: 304030000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,

секретаря - Дмитренко В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько Валентина Петрівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Кочина Сергія Сергійовича на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 07 липня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько Валентина Петрівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири; скасування державної реєстрації права власності на квартиру та поновлення запису про право власності на квартиру, у складі головуючого судді Защитинської Т. І.,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 17.04.2024 між нею, як продавцем, та відповідачкою, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири площею 38,9 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

На думку позивача, вказаний договір купівлі-продажу квартири повинен бути визнаний недійсним на підставі ст. ст. 203, 215, 229 ЦК України, оскільки вона не мала на меті укладати цей договір, підписаний договір не був виявом внутрішньої волі останньої.

Зазначає, що близько року тому вона познайомилась із відповідачкою і через те, що потребувала догляду за станом здоров`я, домовилась із відповідачкою про допомогу і догляд, взамін пообіцяла квартиру.

Відповідачка із цим питанням звернулась до нотаріуса Шелудько В. П. і потім повідомила, що їй потрібно підписати договір та нотаріально закріпити домовленість про допомогу.

Договір позивачка підписала, проте в її присутності його ніхто не зачитував та не роз`яснював їй умови договору, самостійно ознайомитись із договором не могла через поганий зір, примірник договору їй не надали, отримала лише копію договору, пізніше донька позивачки прочитала копію договору, то виявилось, що це договір купівлі-продажу, хоча вона думала, що підписує договір догляду, коштів від відповідачки не отримувала. Відповідачка при укладенні договору діяла не добросовісно, не вказала свої дійсні наміри.

Вважає оспорюваний договір протиправним, нікчемним, оскільки обставини його укладення є сумнівними.

Вказує, що в досудовому порядку вирішити спір не можливо, з метою захисту своїх порушених прав, позивачка вимушена звернутись до суду з вказаним позовом, і вважає, що належним способом захисту її порушених прав є визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири та поновлення її прав власника.

Просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 17.04.2024, укладений між нею та відповідачкою, який посвідчений приватним нотаріусом Уманського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В. П.

Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачкою, зареєстроване за № 1096.

Поновити запис про право власності на квартиру за ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 07 липня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що доводи позивачки про неможливість розуміти та підписувати лише договір купівлі-продажу є безпідставними та надуманими, а доводи щодо неотримання коштів за спірним договором, спростовуються змістом оспорюваного договору.

Суд зазначив, що позивачка правом призначення експертизи для з`ясування її можливості бачити та самостійно читати під час укладення договору купівлі-продажу не скористалась.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що обов`язки покупця виконані, кошти за придбання квартири отримані до підписання договору, що свідчить про нікчемність «мотиву» звернення до суду, на який посилається позивачка - необізнаність з фактом укладення договору купівлі-продажу. Позивачка самостійно розпорядилася належним їй майном у спосіб, що передбачений діючим законодавством України, а факт похилого віку позивачки та наявності в неї вад зору, не свідчать про укладення договору під впливом помилки чи омани.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Кочин С. С. просить скасувати рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 07.07.2025.

Ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17.04.2024, скасувати державну реєстрацію та поновити право власності за ОСОБА_1 або, як альтернативу, скасувати рішення та направити справу на новий розгляд.

Вирішити питання про судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 , особа похилого віку (83 роки), фактично мала намір укласти договір довічного утримання, однак підписала договір купівлі-продажу. Вказана обставина доводиться тим, що у ОСОБА_1 був відсутній намір залишити єдине житло, продовжувала проживати у квартирі після укладення договору та має потребу у догляді, що є характерною саме для договору довічного утримання.

Зазначає, що грошові кошти за договором позивачка не отримувала. Суд обмежився лише текстом договору, не перевіривши доказів фактичної передачі коштів.

Крім того, нотаріус не забезпечив належного з`ясування стану позивачки. Суд не призначив судово-медичної експертизи, попри очевидну необхідність з огляду на похилий вік та стан здоров`я позивачки (проблеми із зором, пам`яттю, загальне ослаблення).

Також зазначає, що за фактом укладення договору відкрите кримінальне провадження за ч. 2 ст. 190 КК України. Ця обставина свідчить про наявність сумнівів у добросовісності правочину, однак суд першої інстанції її фактично проігнорував.

Також просить призначити у справі № 693/1528/24 судово-медичну (психолого- психіатричну) експертизу щодо стану здоров`я та здатності ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій на момент підписання договору від 17.04.2024.

Проведення експертизи доручити експертам Київського (або Черкаського) обласного бюро судово-медичних експертиз.

Поставити перед експертами такі запитання: чи мала ОСОБА_1 на момент 17.04.2024 достатні фізичні та психічні можливості для самостійного ознайомлення з текстом договору?

Чи могла вона у повному обсязі усвідомлювати зміст та правові наслідки підписуваного договору?

Чи могла вона правильно сприймати пояснення нотаріуса та висловити власну волю з урахуванням віку та стану здоров`я?

16.10.2025 представником ОСОБА_2 адвокатом Єфремовою І. І. подано відзив на апеляційну скаргу в якому просить суд відмовити в задоволенні клопотання про призначення судово-медичної експертизи ОСОБА_1 та відмовити в задоволенні апеляційної скарги представника позивачки адвоката Кочина С. С.

Щодо експертизи зазначає, що протягом судового засідання питання щодо судово-медичної експертизи сторона позивачки жодного разу не подавала, крім того, позивачка не виявляла ознак психічного розладу, що заважало б їй усвідомлювати значення своїх дій, та/або керувати ними.

Зазначає, що позивачка самостійно переміщується без сторонньої допомоги, відсутні будь-які докази, які б вказували на проблеми із пам`яттю позивачки, загальне ослаблення у віці 83 років є нормальним показником, однак позивачка не надала медичних документів, які б підтверджували її загальний стан здоров`я.

Також зазначає, що суд неодноразово йшов на зустріч позивачці, відносячись із повагою до її похилого віку, однак похилий вік не може бути виправдовуванням неправдивої інформації, яку надавала сама позивачка, і яка була спростована доказами наданими стороною відповідачки та показаннями свідків, в тому числі зі сторони позивачки.

В даній ситуації якщо хтось і постраждав, так це відповідачка від недобросовісних дій позивачки.

Вважає оскаржуване рішення обґрунтованим та законним, таким, що винесено із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

17 квітня 2024 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Шелудько В. П., який зареєстровано в реєстрі за № 1096 (т. 1 а.с. 13, 66-67).

Відповідно до п. п. 1.1.-1.6. договору купівлі продажу квартири, продавець передає у власність покупця квартиру, а покупець приймає зазначене майно у власність. Квартира, що відчужується за цим договором, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира однокімнатна, загальна площа квартири 38,9 кв. м, житлова площа - 20,8 кв. м. Відчужувана квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 02.11.2010 приватним нотаріусом Шелудько В. П. за реєстровим № 2514.

Пунктом 1.4 договору визначено, що продавець свідчить, що згадана квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі і під забороною не перебуває, судового спору щодо неї, а також третіх осіб немає, завдатків за цю квартиру від інших осіб не отримано, як юридична адреса не використовується та як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена.

Продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за 227 877,58 грн, які продавець отримав від покупця у повному обсязі до підписання цього договору (п. 2.1. договору).

Оціночна (ринкова) вартість квартири згідно із довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 16.04.2024 становить 227 877,58 грн (п. 2.1. договору).

За змістом п. 4.2 договору купівлі-продажу квартири, сторони підтверджують, що цей договір не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

Згідно з п. 4.7 договору, продавець стверджує, що договір, який нею укладається, не є правочином, що вчиняється під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай не вигідних умовах.

ОСОБА_1 , при зверненні із заявою в поліцію 26.06.2024, вказувала, що 17.04.2024 нею особисто в нотаріуса оформлено договір купівлі-продажу квартири. В своїх поясненнях, наданих працівнику поліції 26.06.2024, позивачка також стверджувала, що підписала саме договір купівлі-продажу (т. 1 а.с. 141, 143).

В заяві, адресованій в прокуратуру від 29.08.2024, ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без її згоди оформили договір купівлі-продажу квартири, із ними вона лише мала розмову про догляд за нею, ніякої допомоги з їхньої сторони не було (т. 1 а.с. 17).

За вказаною заявою ОСОБА_1 03.09.2024 ВП № 1 Уманського РУП ГУНП в Черкаській області розпочато кримінальне провадження № 0000356 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (т. 1 а.с. 148).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 адвоката Єфремової І. І., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

За ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 , як на підставу недійсності оспорюваного нею правочину вказувала на наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, та наявність помилки щодо правової природи укладеного з відповідачем договору, а саме на похилий вік (в 2024 році їй було 83 роки) та незадовільний стан здоров`я.

Крім того, позивачка вказала, що продовжує проживання у спірній квартирі після укладення спірного договору купівлі-продажу. Також зазначила, що договір перед підписанням їй не зачитували і кошти за договором-купівлі продажу вона не отримувала.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього

З укладенням договору купівлі-продажу у кожної зі сторін виникають права та обов`язки, які становлять його зміст. Обов`язком продавця є передача майна у власність (у господарське відання або оперативне управління) покупця, а покупець набуває право вимагати передачі йому цього майна. У свою чергу, покупець зобов`язаний прийняти від продавця придбане майно і сплатити за нього обумовлену ціну, а продавець, відповідно, має право вимагати від покупця прийняти продане майно (якщо він у цьому заінтересований) і сплатити за нього належну грошову суму.

Водночас згідно зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У справі, що переглядається судом встановлено, що 17 квітня 2024 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Шелудько В. П., який зареєстровано в реєстрі за № 1096

В договорі визначена оціночна вартість квартири та вартість за яку квартири відчужена, а саме 227 877,58 грн, які продавець отримав від покупця у повному обсязі до підписання цього договору (п. 2.1. договору).

Також договором визначено, що він не приховує іншу угоду і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки та не є правочином, що вчиняється під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай не вигідних умовах.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Частиною 1 ст. 216 ЦПК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Під помилкою слід розуміти неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє, в тому числі і помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування ст. 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Верховний Суд у постанові від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21 виклав висновок про те, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить). Поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22).

Тлумачення ст. 229 ЦК України свідчить, що формально коло осіб, які можуть звернутися до суду з позовом про визнання правочину недійсним як вчиненого внаслідок помилки, у ст. 229 ЦК України не обмежується. Проте уявлення про справжню волю може існувати тільки в особи, яка помилялася, а зовнішньому сприйняттю це може бути взагалі недоступно. Тому тільки особа, яка помилялася, і може ставити під сумнів неправильне формування волі за наявності помилки та оспорювати на цій підставі вчинений нею правочин.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 676/5578/19 зазначено, що «Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, виходив з недоведеності того, що, укладаючи спірний договір купівлі-продажу належної позивачу квартири, вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, не розуміючи, що укладає договори купівлі-продажу, а не договір довічного утримання.

Так, з матеріалів справи та пояснень нотаріуса ОСОБА_5 вбачається, що під час укладення оспорюваного правочину купівлі-продажу нотаріусом роз`яснено права та обов`язки сторін, перевірено їх дієздатність та волевиявлення.

Скарг про порушення порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом не було.

В позові ОСОБА_1 стверджує, що договір уголос не був прочитаний приватним нотаріусом, його копію їй надали, однак самостійно з ним ознайомитись вона не мала змоги через поганий зір та похилий вік.

Надані суду першої інстанції медичні довідки актуальні на липень 2024 року та червень 2025 року і не містять відомостей про повну втрату зору.

В апеляційній скарзі також містяться посилання на поганий зір та загальний стан здоров`я на момент укладення оспорюваного договору, однак доказів в підтвердження вказаної обставини ні до суду першої інстанції, ні апеляційної надано не було.

Крім того, апеляційна скарга містила клопотання про призначення судово-медичної (психолого-психіатричної) експертизи щодо стану здоров`я та здатності ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій на момент підписання договору від 17.04.2024.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року, за наслідками розгляду, відмовлено у задоволенні вказаного клопотання.

Відмовляючи у вказаному клопотанні апеляційний суд керувався тим, що будь-яких клопотань про проведення експертизи в суді першої інстанції стороною позивача заявлено не було.

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги та обґрунтовуючи підстави недійсності правочину позивач посилалась саме на помилку в предметі договору та не ознайомлення із його змістом, при цьому не ставилась під сумнів можливість ОСОБА_1 усвідомлювати зміст та правові наслідки підписуваного договору, сприймати пояснення нотаріуса та висловити власну волю з урахуванням віку та стану здоров`я.

На ряду з цим, після підписання договору купівлі-продажу позивачка особисто зверталась в правоохоронні органи із різними заявами, викладаючи в них зміст звернень, які підписані нею власноручно.

Зокрема, при зверненні із заявою в поліцію 26.06.2024 ОСОБА_1 вказувала, що 17.04.2024 нею особисто в нотаріуса оформлено договір купівлі-продажу квартири, в своїх поясненнях, наданих працівнику поліції 26.06.2024, позивачка також стверджувала, що підписала саме договір купівлі-продажу.

В заяві, адресованій в прокуратуру від 29.08.2024, позивачка зазначила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без її згоди оформили договір купівлі-продажу квартири, із ними вона лише мала розмову про догляд за нею, ніякої допомоги з їхньої сторони не було.

Доводи скаржника про наявність розпочатого кримінального провадження № 0000356 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, внесеного до ЄРДР 03.09.2024, не заслуговують на увагу, адже сам факт відкриття кримінального провадження не вказує на доведеність позову. Крім того, станом на час розгляду та вирішення даної справи жодній особі у цьому кримінальному провадженні не повідомлено про підозру.

Відтак твердження позивачки про те, що договір був укладені нею під впливом помилки є безпідставними, оскільки з позицій обох сторін чітко вбачається, що вони розуміли, що укладають саме договір купівлі-продажу, а не договір довічного утримання, не помилялись щодо природи правочину, правильно сприймали його зміст, розуміли його значення та наслідки.

Доводи позивачки про те, що вона не отримувала кошти за спірним договором, спростовуються пунктом договору в якому зазначено, що продаж здійснено за 227 877,58 грн, які продавець одержала від покупця повністю до підписання цього договору та жодних претензій стосовно оплати вартості квартири у сторін немає.

Крім того, незважаючи на відчуження квартири, відповідачка не позбавляє позивачку житла, вона проживає в квартирі і до тепер, що скаржником не заперечується.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, та не довела наявність помилки щодо правової природи укладеного з відповідачкою договору, а позиція відповідачки не спростовує зазначене.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що, зокрема зазначив у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 676/5578/19.

Крім того, Верховний Суд неодноразово зауважував, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача та стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження після укладення спірних правочинів проживання у відчужуваному житлі після укладення договору самі по собі, без доведення наявності такої вади волі у позивача як помилки під час укладення оспорюваного договору, не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого правочину недійсним (постанови від 23 травня 2024 року у справі № 501/3591/21, від 21 лютого 2025 року у справі № 363/112/23).

Згідно з ч. 1 - ч. 3 ст. 12, ч. 1, ч. 5 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже позивачка не надала доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений нею внаслідок помилки щодо природи правочину, а також неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивачки. Суд першої інстанції вказав, що позивачка не довела, які саме положення договору є такими, що призвели до неправильного розуміння нею правової природи договору.

Колегія суддів звертає увагу, що наступна зміна рішення позивачки або ставлення до наслідків після укладення оспорюваного правочину не свідчать про наявність помилки позивачки щодо правової природи вчиненого правочину станом на момент його укладення. Суд апеляційної інстанції виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність (постанови Верховного Суду 09 вересня 2024 року у справі № 711/4773/23, провадження № 61-14026св23; від 09 квітня 2025 року у справі № 331/5576/21, провадження № 61-16731св24).

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів та не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та приведені вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін.

Питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Згідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кочина Сергія Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 07 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. М. Новіков

О. В. Карпенко