КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/12871/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Офісу Генерального прокурора - Плясун Г. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Офісу Генерального прокурора та ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Ільєвої Т. Г.

від 22 травня 2025 року

у цивільній справі № 757/47591/23-ц Печерського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України

про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з Офісу Генерального прокурора (да за текстом також Офіс ГП) за рахунок бюджетних асигнувань моральну шкоду у сумі 500 000 грн, обґрунтовуючи вимоги тим, що 26.01.2020 позивач звернувся до Першої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора з заявою про участь у доборі кандидата на посаду прокурора, однак комісія з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність вимогам професійної компетентності та/або доброчесності кандидатів, у т. ч. ОСОБА_1 . Не погоджуючись з зазначеним рішенням, позивач його оскаржив до суду. Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.10.2020 у справі № 300/2021/20 було визнано протиправним та скасовано рішення Першої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора та зобов`язано прийняти відповідне рішення з ухваленням висновків суду. Рішення апеляційної та касаційною інстанціями було залишено в силі.

Позивач вказує, що даний час його права є невідновленими. Зокрема, кадровою комісією не було прийнято нового рішення щодо добору ОСОБА_1 , а в подальшому наказом Генерального прокурора Першу кадрову комісію з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора було ліквідовано.

Таким чином, окрім зазначеного, відбувається тривале невиконання рішення суду Офісом Генерального прокурора, а тривале непоновлення порушених прав позивача призводить до моральних страждань ОСОБА_1 .

З врахуванням викладеного, позивач вказує, що в результаті зазначених обставин, йому було завдано моральних страждань, які вплинули на його психологічний та фізичний стан, а тому останній звернувся до суду з метою відновлення своїх прав.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 100 000 грн 00 коп.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 000 грн. В іншій частині вимог - відмовлено. Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь позивача судові витрати (витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу).

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував повною мірою усіх обставин справи та не дотримався вимог статті 23 Цивільного кодексу України щодо індивідуального підходу і принципів розумності та справедливості, визначивши розмір компенсації, який не відповідає реальній глибині та тривалості завданих моральних страждань.

Наполягає на тому, що факт протиправності рішення кадрової комісії щодо неуспішного проходження ним добору був встановлений рішенням суду від 16.10.2020 у справі № 300/2021/20, підтриманим Верховним Судом 27.01.2022, і має преюдиційне значення.

Звертає увагу на тривалий характер порушення його прав та умисне невиконання судового рішення Офісом Генерального прокурора у період з 16.10.2020 по 31.05.2025, що спричинило йому постійні душевні страждання. Зазначає, що ці обставини призвели до значної шкоди його діловій репутації як адвоката та, як наслідок, до зменшення доходів, а також до погіршення стану здоров`я, що підтверджується встановленням III групи інвалідності у 2022 році. Наполягає на тому, що стягнута сума є явно непропорційною та неспівмірною обсягу втрат, що йде врозріз із правовими висновками, зокрема, Постановою Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20 щодо функцій відшкодування моральної шкоди.

Звертає увагу на необґрунтовану відмову суду у задоволенні клопотання про призначення повторної судової психологічної експертизи (Ухвала суду від 12.05.2025). Зазначає, що причиною несплати експертизи, призначеної ухвалою від 27.03.2024, стало неналежне виконання обов`язків АТ «Укрпошта» (повернення рахунку 16.09.2024 через закінчення терміну зберігання), та не надання судом доступу до матеріалів справи в електронному вигляді, незважаючи на його заяву, що унеможливило своєчасну оплату. Наполягає на тому, що суд проігнорував надані ним докази про поважні причини неявки та невручення кореспонденції, а саме: довідку «Укрпошти» про неналежний спосіб повідомлення та його тривале лікування (з 05.01.2024 по 18.10.2024), а також встановлення III групи інвалідності. Вважає, що ця процесуальна поведінка суду є порушенням права на доказування (статті 12, 89 ЦПК України) та права на справедливий суд (стаття 6 Конвенції).

Апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про повне задоволення позовних вимог (стягнення 500 000 грн 00 коп. моральної шкоди). Зазначає, що ним були понесені додаткові судові витрати на правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 30 000 грн 00 коп., що підтверджується Договором № 30/2025 від 30.05.2025 з адвокатом Головатюком І. М.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , відповідач - Офіс Генерального прокурора, просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Вказує, що твердження позивача про те, що Офіс ГП є боржником у цій справі, є помилковими, оскільки боржником визначено Першу кадрову комісію з добору на вакантні посади прокурорів в Офіс ГП. Звертає увагу, що твердження позивача про набрання законної сили ухвалою суду від 21.04.2022 є неправдивим, оскільки ця ухвала була скасована постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.12.2022 (яка, у свою чергу, зобов`язувала Офіс ГП створити кадрову комісію). Вважає, що виконання судового рішення неможливе не через суб`єктивні чинники, а з об`єктивних причин, оскільки Закон № 113-ІХ та Порядок роботи кадрових комісій вичерпали свою дію, а формування комісій забезпечувалося виключно у співпраці з Посольством США як донором та виконавцем (на підставі Угоди від 13.03.2015), яке відмовило у делегуванні кандидатів. Наполягає на тому, що ОСОБА_1 не довів наявність усіх трьох елементів складу цивільно-правової відповідальності, необхідних для відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що позивач не надав належних доказів оплати судової психологічної експертизи, а його посилання на скрін-шоти звернень до суду є непідтвердженими, а довідка від «Укрпошти» від 03.12.2024 не є офіційним документом, оскільки не містить необхідних реквізитів (печатки та підпису уповноваженої особи). Звертає увагу на медичні документи позивача (виписка № 7841/24 та епікриз № 6363), які вказують на діагнози, не пов`язані з діями Офісу ГП, зокрема «Метаболічно асоційована жирова печінки» та травму спини внаслідок падіння на сходовій клітці 26.09.2022.

В апеляційній скарзі Офіс Генерального прокурора, посилаючись на порушенням норм матеріального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні у повному обсязі. Зазначає, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.10.2020 у справі № 300/2021/20, залишеним без змін Верховним Судом 27.01.2022, було зобов`язано вчинити дії - прийняти відповідне рішення за результатами співбесіди з ОСОБА_1 - саме Першу кадрову комісію, яка була створена тимчасово наказом Генерального прокурора від 10.01.2020 № 13 на виконання Закону № 113-ІХ, і діяльність якої припинена наказом Генерального прокурора від 30.04.2021 № 136 у зв`язку із завершенням дії норм закону з 01.09.2021.

Наполягає на тому, що Перша кадрова комісія ліквідована без переходу її прав та обов`язків до Офісу ГП, що, разом із втратою чинності законодавства про зовнішній набір, позбавляє Офіс ГП об`єктивної можливості виконати судове рішення. Звертає увагу, що з метою виконання судового рішення Офіс ГП вживав вичерпних заходів, зокрема систематично звертався до Посольства США в Україні (листи від 10.01.2023, 07.03.2023, 07.07.2023) щодо делегування кандидатів для створення комісії, однак отримав відмову (23.03.2023 та 11.08.2023), оскільки відновлення роботи комісії не відповідає закону.

Наполягає на тому, що відсутність суб`єктивної вини Офісу ГП у невиконанні рішення підтверджено судовими рішеннями: Ухвалою Івано-Франківського ОАС від 05.01.2024 та Постановою Восьмого ААС від 09.04.2024 у справі № 300/2021/20, де суди виснували про об`єктивні причини, які жодним чином не залежать від Офісу ГП, а також Постановою державного виконавця від 23.08.2023 про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 на підставі припинення юридичної особи-боржника.

Офіс ГП зазначає, що помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що перша кадрова комісія є структурним підрозділом Офісу ГП, оскільки у затвердженій структурі Офісу ГП, відповідно до статті 8 Закону України «Про прокуратуру», кадрової комісії немає.

Наполягає на тому, що позивачем не доведено наявності всіх трьох елементів складу цивільно-правової відповідальності, що вимагається статтями 1173, 1174 ЦК України та Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17, а саме: неправомірності дій чи бездіяльності саме Офісу ГП, наявності шкоди та причинного зв`язку між діями відповідача та заявленою шкодою (зокрема, отриманням III групи інвалідності).

Звертає увагу, що жодним судовим рішенням не встановлено вини Офісу ГП у невиконанні судових рішень, а тому відсутні підстави для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди. Наполягає на тому, що, відповідно до практики ЄСПЛ (справи «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції»), сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Таким чином, Офіс ГП вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, без урахування об`єктивної неможливості виконання судового рішення, відсутності належних доказів моральних страждань та причинного зв`язку, а тому просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 22.05.2025 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора апелянт ОСОБА_1. зазначає, що припинення повноважень Першої кадрової комісії жодним чином не звільняє Офіс ГП від обов`язку виконати судове рішення та не є законною підставою для його ігнорування. ОСОБА_1 звертає увагу на протиправність постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, оскільки вважає її передчасною та наполягає на тому, що норма пункту 3 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» не могла бути застосована, оскільки Перша кадрова комісія не була юридичною особою і відомості про неї не вносилися до Єдиного державного реєстру, а винесення такої постанови без належного визначення питання про інститут правонаступництва порушило принцип безперервності процесу державного управління та відповідальності держави. Позивач звертає увагу на те, що дії Офісу ГП, окрім формального надсилання листів до Посольства США в Україні, є тривалою бездіяльністю, що свідчить не про об`єктивну неможливість, а про небажання чи недбале ставлення до виконання обов`язку, і вважає, що суд першої інстанції правомірно встановив факт тривалого та необґрунтованого невиконання рішення, що саме по собі є порушенням права на справедливий суд (стаття 6 Конвенції). Щодо належності відповідача, ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що відповідальність несе Офіс Генерального прокурора, оскільки саме цей орган видав наказ про створення, визначив склад, повноваження та ліквідацію Першої кадрової комісії як структурного підрозділу, і мав юридичну та фактичну можливість забезпечити виконання судового рішення шляхом створення нового або тимчасового органу з відповідними повноваженнями, а дії Офісу ГП вважає спробою уникнення відповідальності за ухилення від дій підпорядкованої структури.

ОСОБА_1 не погоджується з позицією відповідача про відсутність правонаступництва, оскільки створення Комісії наказом Генерального прокурора свідчить про належність Комісії до структури Офісу ГП, а отже, припинення її діяльності не звільняє Офіс ГП від відповідальності за її протиправні рішення, при цьому причинно-наслідковий зв`язок та належність Офісу ГП як відповідача у справі уже неодноразово встановлювалася іншими судовими рішеннями. Щодо доведення шкоди, позивач зазначає, що судом першої інстанції доведено факт завдання моральної шкоди, і він належним чином обґрунтував факт протиправності рішення (що підтверджується судовими рішеннями), характер та розмір завданої йому моральної шкоди, а також причинно-наслідковий зв`язок. Вважає, що відповідач ігнорує факт, встановлений Івано-Франківським окружним адміністративним судом, про протиправність рішення кадрової комісії через його необґрунтованість, що є додатковою підставою для стягнення моральної шкоди, окрім невиконання рішення суду. Просить апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач підтримав подану ним апеляційну скаргу із наведених у ній підстав та доводів, проти задоволення апеляційної скарги Офісу Генерального прокурора заперечив із підстав наведених у відзиві.

Представник відповідача - Офісу Генерального прокурора підтримав подану апеляційну скаргу із наведених у ній підстав та доводів, проти задоволення апеляційної позивача ОСОБА_1 заперечив із підстав наведених у відзиві.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представників учасників дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 26.01.2020 позивач звернувся до Першої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора з заявою про участь у доборі кандидата на посаду прокурора.

Так, у відповідності до відомостей про результати тестування на знання та вміння у застосування закону на відповідність здійснювати повноваження прокурора позивач отримав 77 балів. Відповідно до відомостей про результати тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, позивач отримав 110 балів (вербальний блок), 94 бали (абстрактно-логічний блок) та 102 бали (середній арифметичній бал).

Відповідно до рішення Першої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора № 2 «Про неуспішне проходження кандидатом добору» від 13 березня 2020 року, комісія з`ясувала обставини, які свідчать про невідповідність вимогам професійної компетентності та/або доброчесності кандидатів, у т. ч. ОСОБА_1 .

Позивач не погоджуючись із таким рішенням, звернувся до суду з позовною заявою про визнання протиправним та скасування рішення Першої кадрової комісії з добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора № 2 від 13.03.2020 щодо неуспішного проходження позивачем добору, на вакантні посади в Офісі Генерального прокурора.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.10.2020 у справі №300/2021/20 визнано протиправним та скасовано рішення першої кадрової комісії Офісі Генерального прокуратура 13.03.2020 щодо неуспішного, проходження кандидатом, добору на вакантні посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора. Зобов`язано Першу кадрову комісію з добору на вакансії посади прокурорів в Офісі Генерального прокуратура за результатами співбесіди з кандидатом на зайняття вакантної посади прокурора в Офісі Генерального прокурора ОСОБА_1 прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 19.01.2021 у справі 300/2021/20 апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишив без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року без змін.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанов від 27 січня 2022 року справа № 300/2021/20, касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишив без задоволення, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2020 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року у справі № 300/2021/20 залишив без змін.

Звертаючись до суду, позивач ОСОБА_1 зазначив, що ухвалення Першою кадровою комісією 13.03.2020 рішення про його профнепридатність підірвало його ділову репутацію як юриста, зароблену роками. Це викликало зневіру у прозорості державних доборів, відчуття невпевненості у власних здібностях та призвело до тривалої неможливості працевлаштуватися. За твердженням позивача, він зазнав дискредитації в очах колег та близьких, що спричинило глибокі душевні страждання. Також позивач наголошував на тому, що навіть після набрання законної сили рішенням суду про скасування акта комісії, його права не були відновлені. Ліквідація Кадрової комісії без забезпечення реального механізму перегляду результатів добору призвела до триваючого невиконання судового рішення. Цей стан правової невизначеності, за доводами позивача, став причиною постійного стресу, що зумовив різке погіршення стану його здоров`я та встановлення у 2022 році III групи інвалідності. Таким чином, зміст моральної шкоди позивач визначив як сукупність душевних страждань від професійної дискредитації, руйнування нормальних життєвих зв`язків та незворотних втрат для здоров`я, спричинених як протиправним актом, так і подальшою бездіяльністю Офісу Генерального прокурора.

Задовольняючи позов частково, суд виходив із того, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.10.2020 у справі № 300/2021/20, яке набрало законної сили та було залишене без змін Верховним Судом, встановлено протиправність рішення Першої кадрової комісії щодо неуспішного проходження добору позивачем ОСОБА_1 , що свідчить про встановлений факт порушення прав позивача, який має преюдиційне значення. Суд, відхиляючи доводи Офісу Генерального прокурора щодо його неналежності як відповідача, вважав переконливими аргументи позивача про те, що Перша кадрова комісія, створена наказом Генерального прокурора без реєстрації, є структурним підрозділом Офісу Генерального прокурора. Встановивши, що обставини оскарження рішення комісії, довготривалий судовий процес, а також тривале невиконання рішення суду призвели до сильних душевних страждань, порушення життєвих зв`язків та погіршення здоров`я (встановлення III групи інвалідності), суд дійшов висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди та наявності підстав її стягнення з Державного бюджету України відповідно до статей 23, 1173 ЦК України. Визначаючи розмір компенсації, суд виходив посилаючись на засади розумності та справедливості, вважав, що сума 100 000,00 грн є достатньою сатисфакцією.

Колегія суддів із такими висновками не погоджується з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Статтями 12, 80 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Суд першої інстанції, правильно визначивши Офіс Генерального прокурора (Офіс ГП) належним представником держави, не звернув уваги на те, що позивач визначив дві підстави відшкодування, які, хоча і пов`язані хронологічно, утворюють два окремі делікти, що підлягають самостійному доведенню. Допущена судом помилка у кваліфікації обставин справи, що виявилася у відсутності розмежування первинної протиправності та вторинної протиправної бездіяльності, призвела до неправильного визначення підстав для застосування деліктної відповідальності.

Щодо першого делікту (рішення Комісії від 13.03.2020), колегія суддів вважає, що доводи Офісу Генерального прокурора про відсутність прямого причинно-наслідкового зв`язку між скасованим рішенням і всім комплексом заявлених позивачем сильних душевних страждань, підриву репутації та погіршенням здоров`я, заслуговують на увагу. Позивач не довів, що вся заявлена шкода є об`єктивним наслідком саме первинного, скасованого юридичного акту. Зокрема, твердження позивача (1991 року народження) про підрив його ділової репутації як адвоката внаслідок неуспішного проходження добору (у 2020 році, коли йому було лише 29 років) не мають належного об`єктивного підтвердження, оскільки для напрацювання репутації, на переконання колегії суддів, необхідний більш значний період професійної діяльності. Сумнівними є і посилання на те, що рішення Комісії є прямою причиною тривалого незалучення до інших доборів, втрати впевненості у собі чи різкого погіршення здоров`я та інвалідності у 2022 році. Усі ці наслідки виникли поза межами періоду дії скасованого рішення і не можуть бути автоматично визнані прямим і необхідним наслідком первинного делікту, що був усунений у жовтні 2020 року. Позивач не виконав тягар доведення наявності прямого причинного зв`язку між первинним деліктом і усім комплексом заявлених тривалих страждань, що робить стягнення моральної шкоди на цій підставі необґрунтованим.

Водночас, обставини другого делікту, що полягає у тривалій бездіяльності Офісу ГП щодо невиконання судового рішення, суд першої інстанції належним чином не встановив. Колегія суддів, використовуючи відомості ЄДРСР, встановила, що Офіс ГП зайняв пасивну позицію, яка підтверджена, зокрема, Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2022 року про встановлення судового контролю та Постановою від 13 грудня 2022 року про зміну способу виконання рішення. Суд апеляційної інстанції у цих актах чітко констатував «недостатність заходів» з боку Офісу ГП та факт того, що ліквідація Кадрової комісії Наказом № 136 без належного правонаступництва створила правовий вакуум, за який несе відповідальність саме Офіс ГП як орган, що контролює процедуру добору.

Відповідно до статей 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ», суди застосовують практику ЄСПЛ як джерело права. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ (рішення «Горнсбі проти Греції», «Імобільяре Саффі проти Італії»), право на суд було б ілюзорним, якби обов`язкове судове рішення залишалося без виконання. Держава не може виправдовувати невиконання рішень внутрішніми організаційними змінами чи ліквідацією органів («Шмалько проти України», «Крищук проти України»).

ЄСПЛ встановив спростовну презумпцію: надмірно тривале невиконання державою рішення суду неминуче викликає у особи почуття розпачу та розчарування («Бурдов проти Росії», пункт 100), що є достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди. Подібні за змістом висновки щодо застосування норм права наведено й у постанові Верховного Суду від 12.02.2019 у справі 818/674/17.

Проте, визначаючи розмір відшкодування, колегія суддів виходить із наступного.

Статтями 12, 81 ЦПК України на сторони покладено обов`язок доказування обставин, на які вони посилаються. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Колегія суддів зауважує, що позивач у цій справі є професійним юристом - практикуючим адвокатом, що накладає на нього підвищений стандарт процесуальної відповідальності та обов`язок чітко обґрунтувати кожен елемент позовних вимог, зокрема - розмір заподіяної моральної шкоди.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27.03.2024 у цій справі було призначено судову психологічну експертизу для об`єктивного визначення розміру моральних страждань. Однак, зазначена експертиза проведена не була, а матеріали справи повернулися до суду без виконання. Позивач, будучи фаховим правником, не вжив належних процесуальних заходів для забезпечення проведення цього дослідження, яке є ключовим інструментом для переведення суб`єктивних емоційних переживань у площину об`єктивно доведених юридичних фактів.

Оцінюючи рівень та інтенсивність негативного впливу бездіяльності Офісу ГП на життя позивача, колегія суддів вважає визначену судом першої інстанції суму у 100 000 грн надмірною. Колегія бере до уваги, що позивач є діючим адвокатом і продовжує здійснювати професійну діяльність. Матеріали справи не містять жодних фактичних даних про те, що тривале невиконання рішення адміністративного суду призвело до його професійної ізоляції, втрати клієнтської бази чи іншого суттєвого обмеження його адвокатської практики. Більше того, позивачем не доведено, що стан правової невизначеності щодо його можливого призначення на посаду прокурора став непереборною перешкодою для його соціальної та професійної реалізації в іншій сфері юриспруденції.

Колегія суддів враховує, що невиконання судових рішень є системною проблемою в Україні, а в даному конкретному випадку процес був додатково ускладнений зовнішньополітичними чинниками та залученням міжнародних партнерів. Хоча ці обставини не звільняють державу від відповідальності, вони мають враховуватися судом при визначенні балансу інтересів.

Згідно з практикою ЄСПЛ (зокрема, у справі «Скордіно проти Італії»), при визначенні розміру компенсації суди повинні уникати як чисто символічного відшкодування, так і необґрунтованого збагачення особи. ЄСПЛ вказує, що сам факт констатації судом порушення права на виконання рішення вже є формою справедливої сатисфакції, яка певною мірою нівелює негативні емоції потерпілого.

Зважаючи на відсутність висновку експертизи, статус позивача як професійного юриста та недоведеність реальних перешкод у його адвокатській діяльності, колегія суддів вважає адекватною, розумною та співмірною компенсацією суму у розмірі 40 000 гривень. Зазначена сума є достатньою для згладжування душевних страждань від 4-річного очікування виконання рішення суду, відповідає критеріям справедливості та узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17, де наголошено, що оцінка рівня страждання залежить від інтенсивності наслідків, які в даному випадку не набули характеру незворотних чи таких, що радикально змінили життєвий устрій позивача.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційних скарг знайшли своє часткове підтвердження. Судом першої інстанції при ухваленні рішення було допущено неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статей 1167, 1173 ЦК України, та порушено норми процесуального права щодо об`єктивного встановлення причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою.

Відповідно до п. 2 ч. 1 та ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм матеріального та процесуального права є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення. Враховуючи фактичні обставини справи, прецедентну практику ЄСПЛ щодо презумпції моральної шкоди при тривалому невиконанні рішень та принципи розумності і співмірності, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову в розмірі 40 000 гривень.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданні позову позивачем було заявлено вимогу про стягнення 500 000 гривень моральної шкоди та сплачено судовий збір у розмірі 5 000 гривень (1% від ціни позову). За результатами апеляційного розгляду позовні вимоги визнано обґрунтованими на суму 40 000 гривень, що становить 8% від первісно заявленого розміру вимог.

Таким чином, на користь позивача за рахунок Державного бюджету підлягає стягненню судовий збір у розмірі 400 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора та апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 40 000 (сорок тисяч) грн 00 коп.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 400 (чотириста) грн.

В іншій частині вимог - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

Відповідач: Офіс Генерального прокурора .

Відповідач: Державна казначейська служба України .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 грудня 2025 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов