Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

22 грудня 2025 р. Черкаський районний суд Черкаської області

у складі головуючої судді Тептюка Є.П.,

при секретарі Зарубі Н.М.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін та їх представників в місті Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної прокуратури про скасування арешту і заборони відчуження нерухомого майна,-

установив:

30.10.2025 р. позивач ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Журбу В.В. звернулася до суду з позовом до Черкаської обласної прокуратури про скасування арешту і заборони відчуження нерухомого майна, вказуючи, що позивач маючи намір відчужити належний їй на праві власності автомобіль CHERY TIGGO, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , звернулася до сервісного центру, однак їй було відмовлено у продажу, в зв`язку з накладеним на автомобіль арештом.

Відповідно до інформації наданої ТСЦ МВС№7141 від 07.10.2025 року на транспортний засіб автомобіль CHERY TIGGO, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 30.08.2011 року прокуратурою Черкаської області накладено обмеження на проведення реєстраційних дій.

Згідно постанови про накладення арешту від 30.08.2011 року арешт на автомобіль CHERY TIGGO, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 був накладений в рамках кримінальної справи « порушеної відносно ОСОБА_3 та зазначено, що він є власником вказаного автомобіля, що не відповідало дійсності, так як власником станом на дату накладення заборон була позивач.

Вироком Черкаського районного суду Черкаської області віл 06.12.2011 року ОСОБА_3 засуджено, рішення, щодо накладених на майно арештів не приймалося.

Таким чином, позивач не може реалізувати своє право на вільне здійснення користування та розпорядження своїм майном, оскільки на нього накладений арешт, який не можливо зняти в позасудовому порядку, накладення арешту на вказане майно порушує законні права та інтереси позивачки, як власника майна, в тому числі і стосовно права вільного розпорядження належним їй майном, а тому вона вимушена звернутися до суду з позовом про зняття арешту з майна та заборони на його відчуження.

Сторони в судове засідання не викликались, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття провадження від 18.11.2025 року відповідачу був наданий строк на подачу відзиву на позовну заяву.

Відзиву на позовну заяву або клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін - від відповідача не надійшло, хоча про дату та місце розгляду справи відповідач повідомлявся відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не викликалися в судове засідання.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступних висновків.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником автомобіля CHERY TIGGO, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , з 15.06.2011 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Відповідно до інформації наданої ТСЦ МВС№7141 від 07.10.2025 року на транспортний засіб автомобіль CHERY TIGGO, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 30.08.2011 року прокуратурою Черкаської області накладено обмеження на проведення реєстраційних дій.

Згідно постанови про накладення арешту від 30.08.2011 року арешт на автомобіль CHERY TIGGO, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 був накладений в рамках кримінальної справи « порушеної відносно ОСОБА_3 та зазначено, що він є власником вказаного автомобіля.

Тобто, станом на момент накладення арешту, ОСОБА_3 власником автомобіля CHERY TIGGO, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , не являвся.

Вироком Черкаського районного суду Черкаської області віл 06.12.2011 року ОСОБА_3 засуджено, рішення, щодо накладених на майно арештів не приймалося.

Відповідно до відповіді Черкаської обласної прокуратури запропоновано позивачу звернутися в порядку цивільного судочинства до місцевого загального суду.

Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що, позивач не може реалізувати своє право на вільне здійснення користування та розпорядження своїм майном, оскільки на нього накладений арешт, який не можливо зняти в позасудовому порядку, накладення арешту на вказане майно порушує законні права та інтереси позивачки, як власника майна, в тому числі і стосовно права вільного розпорядження належним їй майном, а тому вона вимушена звернутися до суду з позовом про зняття арешту з майна та заборони на його відчуження.

Застосовуючи норми матеріального та процесуального права, суд виходить з наступного:

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.1 ст.15ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 391 ЦК України, особа має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із ч. 1ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1.ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Частина 1 ст. 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №727/2878/19 (провадження №14-516цс19), спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі N 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі N 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.

Відповідну правову позицію сформульовано Верховним Судом України у постанові від 15.05.2013 року № 6-26цс13 та постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18) від 15.05.2019.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги №№ 19620/05, 41487/05, 17613/08 і 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном).

Зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно, а саме на автомобіль CHERY TIGGO, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , та те, що у матеріалах справи відсутні докази про те,що наданий час існує потреба в арешті вищезазначеного майна, водночас неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, позивачка в іншій спосіб, крім скасування арешту в судовому порядку захистити своє порушене право на майно не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки та необхідність захисту її права шляхом скасування такого арешту,а відтак і про задоволення позову в цій частині.

Щодо позовної вимоги, про надання дозволу ТСЦ МВС №7141 РСЦ ГСЦ МВС у Віннийцькі, Черкаській та Кіровоградській областях на проведення реєстраційних дій з автомобілем CHERY TIGGO, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 . Суд вважає що позивачем при її заявлені обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові, так як ТСЦ МВС для проведення реєстраційних дій з транспортними засобами дозвіл суду не потрібно.

На підставі наведеного, керуючисьст.386, 391 ЦК України, ст.258,259,263,264,265,266 ЦПК України суд,

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Скасувати арешт накладений постановою б/н виданою 30.08.2011 року Черкаською міжрайонною природоохоронною прокуратурою на автомобіль CHERY TIGGO, № кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів до Черкаського апеляційного суду.

Суддя Євген Тептюк