ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 грудня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/1318/25

Головуючий у першій інстанції Соловей В. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1791/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Скрипка Олена Олексіївна,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 19 вересня 2025 року (місце ухвалення сел. Козелець) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Рябченко М.С. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. В обґрунтування позову посилався на те, що 24.01.2012 ОСОБА_2 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки -:77:058:0001, за цільовим призначенням - для будівництва, експлуатації, обслуговування комплексу АЗС та комплексу у складі готелю, кафе, магазину у АДРЕСА_1 .

Вказує, що на початку бойових дій 24.02.2022 відповідач ОСОБА_2 звернувся до позивача ОСОБА_1 із пропозицією купити вказану земельну ділянку за 146250,00 грн, що було еквівалентно на той час 5000,00 доларів США, на що позивач ОСОБА_1 погодився та передав останньому у присутності двох свідків зазначену суму, проектну документацію та правовстановлюючі документи на земельну ділянку.

Як зазначає позивач, з метою з`ясування умов договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_3 , до якого звернувся позивач ОСОБА_1 за порадою, зателефонував до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Скрипки О.О., яка повідомила, що на даний час реєстри відключені, нотаріальне посвідчення правочину тимчасово недоступне та порадила укласти попередній договір купівлі-продажу.

За доводами позову, безпосередньо така подія відбувалась у присутності двох свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , оскільки розпочались бойові дії, сторони домовились, що нотаріальне посвідчення договору здійснять за можливості наступного разу, коли ОСОБА_2 приїде в Україну, але не пізніше 22.02.2025 і на підтвердження реальності укладеної угоди ОСОБА_2 передав позивачу правовстановлюючі документи та технічну документацію на земельну ділянку.

Проте, як стверджує позивач, на даний час відповідач ОСОБА_2 не відповідає на телефонні дзвінки та обірвав всі контакти, встановити його фактичне місцезнаходження не вдалося, тому здійснити нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу на даний час не вбачається можливим, хоча правочин між сторонами відбувся, а позивач ОСОБА_1 , у свою чергу, не може користуватись та розпоряджатися набутою земельною ділянкою.

У позові, посилаючись на положення ст. 15, 16, 21, 202, 638, 635, 640, 657 ЦК України, представник ОСОБА_1 адвокат Рябченко М.С. просив визнати укладений правочин, а саме договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купівлі-продажу земельної ділянки від 24.02.2022, дійсним з урахуванням істотних умов попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер :77:058:0001, цільове призначення - для будівництва, експлуатації, обслуговування комплексу АЗС та комплексу у складі готелю, кафе, магазину у АДРЕСА_1

Заочним рішенням Козелецького районного суду від 19.09.2025 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, відмолено.

Рішення суду обґрунтовано тим, що позивачем та його представником не надано доказів ухилення відповідача ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення правочину та доказів безповоротної втрати можливості нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки для застосування положень ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Рябченко М.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Козелецького районного суду від 19.09.2025 і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

За доводами апеляційної скарги рішення судом ухвалено з порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування доводів заявник посилається, що суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме ст. 657, 220 ч. 2 ЦК України, та повинен був врахувати всі обставини даної справи і визначити правочин дійсним для захисту прав іншої сторони, особливо якщо ухилення було зумовлене недобросовісною поведінкою, а не неможливістю виконання.

Вказує, що ухилення ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення договору не повинно порушувати принципи добросовісності та справедливості згідно статті 3 ЦК України, а про готовність позивача виконати всі вимоги закону свідчить факт сплати ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_5 за спірну земельну ділянку, попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, а також той факт, що ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 правовстановлюючі документи та технічну документацію на спірну земельну ділянку.

Також за доводами скарги, суд у даному випадку мав достатньо підстав для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України для захисту прав добросовісної сторони договору, визнавши правочин дійсним і відмовивши в задоволенні позовних вимог, суд порушив вимоги ст. 16 ЦК України, не застосувавши при розгляді даної справи принцип захисту прав та законних інтересів ОСОБА_1 .

Заявник вважає, що оскільки закон дозволяє захищати права добросовісної сторони, визнавши дійсним, у даному випадку, договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, то суд першої інстанції повинен був застосувати вищевказані норми матеріального права навіть якщо формально нотаріального посвідчення не було через умисну поведінку ОСОБА_5 , а свідоме ухиляння ОСОБА_5 від нотаріального посвідчення договору свідчить про порушення форми правочину, наміру останнього уникнути законних наслідків договору та порушення прав ОСОБА_1 .

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання 17.12.2025 не з`явились, проте були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи (а.с. 82, 83, 84).

17.12.2025 від представника ОСОБА_1 адвоката Рябченка М.С. надійшла заява про розгляд справи у його відсутність (а.с. 91).

ОСОБА_1 про причину неявки в судове засідання апеляційний суд не повідомив, заяв і клопотань подано не було.

Від приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Скрипки О.О. 19.11.2025 надійшла заява про розгляд справи у її відсутність (а.с. 85-86).

Поштова кореспонденція (копія ухвали про відкриття апеляційного суду та судова повістка), направлена на зареєстровану адресу проживання ОСОБА_2 , що підтверджується листом Седнівської селищної ради Чернігівського району від 14.04.2025 (а.с. 26) та відомостями з реєстру територіальної громади про місце проживання особи від 14.04.2025 (а.с. 27), повернулась до апеляційного суду неврученою із зазначенням причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 87, 88), що згідно положень п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням учасника справи.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання з урахуванням належного повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 24.01.2012 Управлінням Держкомзему у Козелецькому районі Чернігівської області ОСОБА_2 був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЮ № 422743, кадастровий номер земельної ділянки -:77:058:0001, з цільовим призначенням - для будівництва, експлуатації, обслуговування комплексу АЗС та комплексу у складі готелю, кафе, магазину у АДРЕСА_1 (а.с. 19).

ОСОБА_2 зареєстрований у АДРЕСА_2 , але фактично не проживає, що підтверджується листом Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області від 14.04.2025 (а.с. 26).

За матеріалами справи, 24.02.2022 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого продавець передає, а покупець приймає у власність земельну ділянку кадастровий номер :77:058:0001, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і зобов`язується сплатити за нього встановлену в договорі грошову суму (п. 1.1). Продавець та покупець домовились, що у зв`язку з відключенням Єдиного реєстру нотаріусів України нотаріальне посвідчення договору здійснять наступного разу, коли продавець приїде в Україну, але не пізніше 22.02.2025 (п. 1.4). Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору письмовій формі (п. 1.5). Продаж земельної ділянки вчиняється за ціною 146250,00 грн, які покупець зобов`язується сплатити продавцю одразу, шляхом передачі власноруч грошових коштів (п. 2.1). Сторони цього договору повинні підтвердити факт повного розрахунку за продану земельну ділянку та відстіність по відношенню до покупця будь-яких претензій фінансового характеру шляхом додаткового підпису у договорі як свідків від покупця про повний розрахунок (п. 2.2) (а.с. 12).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем та його представником не надано доказів ухилення відповідача ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення правочину та доказів безповоротної втрати можливості нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки для застосування положень ч. 2 ст. 220 ЦК України.

З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627).

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно статті 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Положеннями статті 657 ЦК України, передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другоїстатті 220 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що при розгляді подібних спорів суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Разом з тим, однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК.

Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 06.09.2017, провадження №6-1288цс17, у постановах Верховного Суду від 25.06.2018 у справі №922/2981/16, від 18.08.2021 у справі №904/5868/18, від 04.03.2019 у справі №665/2266/16-ц, від 30.10.2019 у справі №140/2001/17, від 22.02.2021 у справі №545/440/18, від 21.04.2023 у справі №469/159/13-ц, від 09.12.2024 у справі №188/1196/19 та інших постановах Верховного Суду.

У постанові від 22.10.2019 у справі №909/68/18 Верховний Суд зазначив про те, що при вирішенні спорів, пов`язаних з визнанням правочинів, які підлягали нотаріальному посвідченню, дійсними (зокрема в порядкустатті 220 ЦК), суду необхідно з`ясувати: - чи підлягав відповідний правочин нотаріальному посвідченню; - з яких причин його не було нотаріально посвідчено та чи втрачена можливість такого посвідчення; - чи не суперечить зміст правочину вимогам закону, оскільки в такому разі позов не може бути задоволений.

Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто обов`язок доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (статті 76,77 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, п`ятої-шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки на підставі доказів, поданих позивачем, що були належним чином оцінені та досліджені, не встановлено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Позивачем та його представником не надано суду першої інстанції та апеляційному суду належних і допустимих доказів у розумінні положень ст. 77-81 ЦПК України на підтвердження звернення до відповідача щодо необхідності укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки, а також не надано доказів ухилення відповідача від укладення такого договору.

Встановивши, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений без дотримання обов`язкових вимог чинного на момент його укладення законодавства щодо нотаріального посвідчення, при цьому відсутні докази ухилення відповідача від його нотаріального посвідчення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору дійсним у судовому порядку.

Апеляційний суд враховує, що твердження позивача про перебування відповідача за кордоном не доведені належними та допустимими доказами та не свідчать про наявність підстав для визнання нотаріально не посвідченого договору купівлі-продажу квартири дійсним.

Необґрунтованими є доводи скарги про те, що ухилення ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення договору не повинно порушувати принципи добросовісності та справедливості згідно статті 3 ЦК України, а також про те, що суд у даному випадку мав достатньо підстав для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України для захисту прав добросовісної сторони договору, визнавши правочин дійсним і відмовивши в задоволенні позовних вимог, суд порушив вимоги ст. 16 ЦК України, не застосувавши при розгляді даної справи принцип захисту прав та законних інтересів ОСОБА_1 , оскільки такі доводи є такими, що не дають підстав вважати, що рішення в цій частині не відповідає матеріалам справи, встановленим фактичним обставинам та вимогам матеріального та процесуального закону. При цьому, вказані доводи не спростовують висновків суду першої інстанції і ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального права.

За матеріалами справи, попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки сторонами був укладений 24.02.2022, тобто в перший день введення в Україні воєнного стану та запровадження обмежень щодо вчинення нотаріальних дій під час дії воєнного стану, який триває і натепер, тому позивач був обізнаний з наслідками неможливості вчинення нотаріальних дій у період воєнного стану.

Встановлені на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» тимчасові обмеження щодо здійснення нотаріальних дій за заявами особи, пов`язаної з державою-агресором, не свідчать про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, а отже і не свідчить про наявність підстав для визнання такого договору дійсним відповідно до приписів ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 947/15160/22 (провадження № 61-3187св23).

Посилання позивача на те, що він отримав від ОСОБА_2 правовстановлюючі документи та технічну документацію на спірну земельну ділянку не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, отже доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з правильними висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права й зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна оцінка відповідно до положень ст.89 ЦПК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення в оскаржуваній частині та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18.12.2025.

Головуючий Судді: