ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8641/25 Справа № 173/863/25 Суддя у 1-й інстанції - Челюбєєв Є. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу №173/863/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування державної реєстрації прав, припинення права власності, визнання права власності та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Бровка Олександра Олеговича на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Челюбєєва Є.В., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області із зазначеним позовом до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування державної реєстрації прав, припинення права власності, визнання права власності та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 21 травня 2024 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області було прийнято рішення у справі №173/2360/23, яким визнано недійсним договір купівліпродажу та підтверджено, що позивач є єдиним законним власником житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 55,2 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м.

Вказує, що зазначений житловий будинок знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :03:002:0225, площею 0,0868 га, право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Цільове призначення земельної ділянки - 02.01: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Зауважує, що з метою зміни власника земельної ділянки на особу, яка є власником житлового будинку та неможливості різних суб`єктів володіти житловим будинком та земельною ділянкою, що знаходиться під таким житловим будинком, позивач зверталася до відповідача з проханням до нього скасувати своє право власності на земельну ділянку, однак, зазначений лист залишений відповідачем без задоволення.

Оскільки позивач набула та зареєструвала за собою право власності на житловий будинок, відповідно, до неї повинно перейти й право власності на земельну ділянку, що знаходиться під цим житловим будинком, однак, такий автоматичний перехід права власності на земельну ділянку не відбувся.

У зв`язку з чим позивач звернулась до суду та просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав, скасувати державну реєстрацію прав, припинити право власності та визнати право власності та усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером :03:002:0225, площею 0,0868 га.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування державної реєстрації прав, припинення права власності, визнання права власності та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою задоволено частково.

Скасовано рішення державного реєстратора відділу реєстрації Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 березня 2023 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0868 га, кадастровий номер :03:002:0225, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 210, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0868 га, кадастровий номер :03:002:0225, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 210, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинено право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,0868 га, кадастровий номер :03:002:0225, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 210, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання судового збору.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - адвокат Бровко О.О. подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення підлягає скасуванню, як незаконне, оскільки суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, не врахував усі обставини у даній справі, посилаючись на неактуальний Висновок Верховного Суду, при цьому відхилив доводи представника апелянта.

Звертає увагу Апеляційного суду, на те, що предметом скасованого договору купівлі-продажу за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області в рамках справи №173/2360/23, був саме житловий будинок з прилеглими до нього будівлями та спорудами, а не земельна ділянка, так як вказано у договорі, а земельна ділянка не була приватизована, що підтверджувалось витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-022 від 15 лютого 2022 року.

Тобто ОСОБА_1 ніколи не була власником оспорюваної земельної ділянки, а житловий будинок належав їй на підставі рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області, який вона продала «нібито» помилково.

Вказує, що право власності на будинок перейшло до апелянта відповідно до договору дарування житлового будинку від 17 січня 2023 року за №22, після укладання якого, відповідач звернувся до відділу державної реєстрації Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області, де на підставі документів про право власності на житловий будинок, скористався своїм правом на приватизацію та оформив своє право власності на земельну ділянку.

Зауважує, що суд першої інстанції скасовуючи договір купівлі-продажу житлового будинку, не визначив долю земельної ділянки та не зазначив, що приватизація земельної ділянки відбулась незаконно, однак після скасування даного договору, жодних коштів, ані відповідачу, ані стороні договору купівлі-продажу не повернуто та наразі розглядається справа за №173/121/25 про стягнення грошових коштів за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 .

Також зазначає, що сільською радою надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства, що свідчить про правомірний інтерес позивачів.

Звертає увагу, що позивач, продаючи будинок за договором купівлі-продажу, який скасовано, фактично не мала права власності на дану земельну ділянку.

Зауважує, що Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області скасовуючи договір купівлі-продажу та встановивши право власності на житловий будинок за позивачем не встановив права позивача на земельну ділянку на якій розташований житловий будинок, відповідно позивач не має жодного права на дану земельну ділянку, при цьому маючи право власності на житловий будинок, а застосування в рамках даного спору положень ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, відповідно до Висновку Верховного Суду є неправильним захистом своїх прав.

Проте на вказаний факт, суд першої інстанції жодним чином не звернув уваги, застосувавши неактуальні Висновки Верховного Суду.

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Машошина А.О. скористалася своїм процесуальним правом та подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що ознайомившись зі змістом апеляційної скарги, вважає її повністю необґрунтованою, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначає, що Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області від 21 травня 2024 року було прийнято рішення у справі №173/2360/23, яким підтверджено, що єдиним законним власником житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 55,2 кв.м., житловою площею 37,3 кв.м. (далі житловий будинок) є позивач.

Разом з тим, зазначений житловий будинок знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :03:002:0225, площею 0,0868 га (далі Земельна ділянка), право власності на яку зареєстровано за відповідачем.

Зазначає, що оскільки цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру (копія міститься в матеріалах справи), а також враховуючи спільну долю житлового будинку та земельної ділянки, яка призначена виключно для обслуговування цього житлового будинку, відповідно, право власності на земельну ділянку не може та не повинно бути зареєстровано за іншою особою, ніж за власником житлового будинку, в даному випадку - за позивачем.

Однак, право власності на земельну ділянку зареєстровано за відповідачем, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав не нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 березня 2025 року (копія міститься в матеріалах справи).

У зв`язку з цим, з метою зміни власника земельної ділянки (з відповідача) на особу (позивача), яка є власником житлового будинку (оскільки цільовим призначенням земельної ділянки є саме обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та неможливості різних суб`єктів (позивача і відповідача) володіти житловим будинком та земельною ділянкою, що знаходиться під таким житловим будинком), позивач подала лист до відповідача, в якому просила його скасувати своє право власності на земельну ділянку, який залишився відповідачем без задоволення.

Вказує, що оскільки позивачка набула та зареєструвала за собою право власності на будівлю, відповідно, до неї повинно перейти й право власності на земельну ділянку, що знаходиться під цією будівлею. Однак, такий автоматичний перехід права власності на земельну ділянку не відбувся.

При цьому, подати заяву до Державного реєстратора речових прав з метою зміни власника земельної ділянки на позивача в позасудовому порядку позивач також не має правових підстав.

Зазначеним обставинам дано належну вірну правову оцінку і судом першої інстанції.

Зауважує, що судом першої інстанції в судовому засіданні були допитані свідки зі сторони позивача.

Звертає увагу, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Вказує, що оскільки наразі право власності на земельну ділянку зареєстровано за відповідачем, який не визнає право власності позивача на неї, та який ніяк не відреагував на лист з вимогою скасувати своє право власності на земельну ділянку, враховуючи спільну юридичну долю будівлі та спірної земельної ділянки, яка знаходиться під нею, і що право власності на таку будівлю визнано судовим рішенням за позивачем, отже, належним способом захисту порушених прав позивача також є визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку.

Вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є: скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав відповідача на земельну ділянку; скасування державної реєстрації прав відповідача на земельну ділянку; припинення права власності відповідача на земельну ділянку; та одночасне визнання права власності на земельну ділянку за позивачем.

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2025 року у цивільній справі № 173/863/25 - залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд виходить з наступного.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року та ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2024 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 22 лютого 2022 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 ; витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 .

Зазначений житловий будинок знаходиться на відповідній земельній ділянці площею 0,0868 га.; цільове призначення земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:002:0225.

На момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , тобто станом на 22 лютого 2022 року, земельна ділянка була не приватизована, знаходилась в комунальній власності, що підтверджується копією даного договору.

Як встановлено зазначеним вище рішенням суду (від 21 травня 2024 року), що не потребує доказуванню, 17 січня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно інформаційної довідки 6585468 від 02 квітня 2025 року встановлено, що рішенням Верхньодніпровської міської ради №1090-24ЛХ від 23 лютого 2023 року земельна ділянка площею 0,0868 га, кадастровий номер :03:002:0225 була передана у власність відповідача ОСОБА_2 .

Державним реєстратором відділу реєстрації Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області Збаранською Н.Ю. 01 березня 2023 року було прийнято рішення та проведена державна реєстрація права власності на земельну ділянку площею 0,0868 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 210, кадастровий номер :03:002:0225, запис про право власності №49456131, за ОСОБА_2 .

Судом установлено, що земельна ділянка, на якій розташований спірний житловий будинок, на момент укладення договору купівлі-продажу перебувала у комунальній власності відповідної територіальної громади, і позивачем ОСОБА_1 не була приватизована.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявні підстави для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та припинення права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку як такого, що набуте внаслідок недійсного первісного правочину купівлі-продажу будинку, який розташований на цій земельній ділянці.

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено і рішення в цій частині апелянтом не оскаржується.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

За положеннями ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

Відповідно до статті 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

Аналізуючи статтю 120 ЗК України та статтю 377 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавець передбачив, за певних обставин, можливість припинення права власності на землю у випадку набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи. Отже, законодавець допускає припинення права власності, право користування, земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти за попереднім власником.

Як на підставу припинення права власності на спірну земельну ділянку, представник позивача посилається на принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі, яким передбачено припинення права користування земельною ділянкою у зв`язку з набуттям іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Тобто об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності (див. постанову Верховного Суду від 31 травня 2018 року у справі №29/5005/17496/2011 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16, провадження №12-143гс18, від 05 грудня 2018 року у справі №713/1817/16, провадження №14-458цс18, від 03 квітня 2019 року у справі №921/158/18, провадження №12-28гс19, від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18, провадження №12-140гс19).

Посилаючись на правові висновки, викладені у вказаних постановах Верховного Суду України та Верховного Суду, заявник керувався тим, що об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Іншими словами, з моменту переходу права власності на розташоване на земельній ділянці нерухоме майно до нового власника у правовідносинах користування земельною ділянкою, на якій знаходиться це майно, відбувається заміна землекористувача: права й обов`язки землекористувача переходять до нового власника відповідного нерухомого майна.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року №913/661/17, від 06 березня 2019 року у справі №914/2687/17.

За встановленими обставинами справи, 22.02.2022р. ОСОБА_1 (продовець) та ОСОБА_3 (покупець) уклали договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 .

З тексту договору купівлі-продажу вбачається, що даний будинок та споруди знаходяться на земельній ділянці площею 0,0868 га., цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:002:0225. Земельна ділянка не приватизована, знаходиться у комунальній власності, що підтверджується витягом з Держгеокадастру від 15.02.2022р.

В подальшому, 17 січня 2023 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування вказаного житлового будинку.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2024 року, договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 22 лютого 2022 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 визнано недійсним, витребувано будинок із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

З матеріалів справи також вбачається, що в період до визнання договору купівлі-продажу будинку недійсним, рішенням Верхньодніпровської міської ради №1090-24ЛХ від 23 лютого 2023 року земельна ділянка площею 0,0868 га, кадастровий номер :03:002:0225 була передана у власність відповідача ОСОБА_2 . На підставі чого Державним реєстратором відділу реєстрації Верхньодніпровської міської ради Дніпропетровської області Збаранською Н.Ю. 01 березня 2023 року було прийнято рішення та проведена державна реєстрація права власності на дану земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 210, кадастровий номер :03:002:0225, запис про право власності №49456131).

Відповідно до абз.2 ч.9 ст.120 ЗК України вимоги частин першої, другої, четвертої, шостої - восьмої цієї статті не поширюються на випадки переходу права власності або прав оренди, емфітевзису, суперфіцію на земельну ділянку, на якій розміщений об`єкт нерухомого майна (жилий будинок, інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва, у разі якщо земельна ділянка не перебувала у власності або оренді, у користуванні на правах емфітевзису, суперфіцію у відчужувача (попереднього власника) об`єкта нерухомого майна (жилого будинку, іншої будівлі або споруди), об`єкта незавершеного будівництва.

За встановленими обставинами, позивач по справі, на час укладення визнаного в подальшому недійсним договору купівлів-продажу будинку, не оформлювала (не приватизувала) земельну ділянку на якій розташовано даний будинок, і спірна земельна ділянка перебувала у комунальній власності відповідної територіальної громади, про що і зазначено у договорі купівлі-продажу будинку.

Відповідач ОСОБА_2 в період дії договору дарування будинку, в установленому законом порядку, звернувся до власника спірної землі і, на законних підставах, отримав відповідне рішення Верхньодніпровської міської ради №1090-24ЛХ від 23 лютого 2023 року, на підставі якого земельна ділянка площею 0,0868 га, кадастровий номер :03:002:0225 була передана йому у власність.

Дане рішення Верхньодніпровської міської ради №1090-24ЛХ від 23 лютого 2023 року незаконним чи недійсним у встановленому законом порядку не визнавалось і є чинним. Саме на підставі цього акту Державний реєстратор 01 березня 2023 року прийняв рішення і здійснив реєстраційну дію - державну реєстрацію права власності земельної ділянки кадастровий номер :03:002:0225 за ОСОБА_2 , які позивач просить скасувати.

27 червня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №130/2194/19, провадження № 61-3933св22 (ЄДРСРУ № 111804716) досліджував питання щодо способів здійснення захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини третьої статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

1) визнання прав;

2) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

3) визнання угоди недійсною;

4) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

5) відшкодування заподіяних збитків;

6) застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18), від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс18), постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 297/1903/16-ц (провадження № 61-26296св18).

Таким чином, на переконання колегії суддів, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи відсутність оформленого у встановленому законом порядку права (власності або користування) позивача на спірну земельну ділянку, як станом на час укладення договору купівлі-продажу будинку 22.02.2022р., так і в цілому, наявність рішення Верхньодніпровської міської ради №1090-24ЛХ від 23.02.2023р., прийнятого за результатами виконання відповідної процедури з вирішення питання про надання землі у власність відповідачу ОСОБА_2 , позивач обрав спосіб захист, який не відповідає абз.2 ч.9 ст.120 та ст. 152 ЗК України.

Враховуючи наведене, скасування рішення реєстратора про реєстрацію та скасування державної реєстрації права відповідача на спірну земельну ділянку, при наявності не скасованого у встановленому законом порядку рішення Верхньодніпровської міської ради №1090-24ЛХ від 23.02.2023р. як власника землі, не призведе до відповідних правових наслідків, тому доводи апеляційної скарги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Бровка Олександра Олеговича задовольнити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2025 року у цивільній справі №173/863/25 в оскаржуваній частині скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування державної реєстрації прав, припинення права власності відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 5 814 (п`ять тисяч вісімсот чотирнадцять) грн. 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 17.12.2025р.

Головуючий суддя О.В.Агєєв