П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 квітня 2025 року у справі ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа акціонерне товариство «Універсал Банк», про звернення стягнення на предмет іпотеки, та за об`єднаним позовом акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором позики від 21 квітня 2015 року у сумі 840 000, 00 грн, що складається із заборгованості за позикою у сумі 500 000, 00 грн і заборгованості по пені у сумі 340 000, 00 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки, відповідно до договору іпотеки від 21 квітня 2015 року, зареєстрованого у реєстрі № 286, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 145, 80 кв м, що складається з трьох житлових кімнат, жилою площею 76, 00 кв м, вартістю 4 200 000, 00 грн, що на праві власності належить ОСОБА_1 , шляхом передачі квартири у власність ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, із змінами та доповненнями, оформленими письмовим договором про внесення змін та доповнень № 1. Договір позики був забезпечений договором іпотеки від 21 квітня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою-Кручиною Т. П., за реєстрованим № 286, предметом якого виступила квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 145, 80 кв м, що складається з трьох житлових кімнат, жилою площею 76, 00 кв м. Оскільки в обумовлений строк повернення позики ОСОБА_1 грошові кошти не сплатила ОСОБА_2 , останній просив звернути стягнення на предмет іпотеки, яким було забезпечено грошові зобов`язання.

Відповідач ОСОБА_1 позов визнала, подавши відповідну заяву до суду.

ПАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 з вимогами про визнання недійсним договору іпотеки від 21 квітня 2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що на момент укладення оспорюваного договору іпотеки від 21 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 145, 80 кв м, що складається з трьох житлових кімнат, жилою площею 76, 00 кв м, вже перебувала в іпотеці по іпотечному договору від 03 червня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 , і відповідно для передачі вказаної квартири у наступну іпотеку сторонам оспорюваного договору слід було отримати згоду попереднього іпотекодержателя - ПАТ «ВТБ Банк», що не було зроблено. Іпотека по спірній квартирі на підставі іпотечного договору від 03 червня 2008 року має вищий пріоритет, ніж іпотека ОСОБА_2 на підставі договору іпотеки від 21 квітня 2015 року. Викладене свідчить, що оспорюваний договір іпотеки від 21 квітня 2015 року був укладений з порушенням порядку, передбаченого частиною третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа акціонерне товариство «Універсал Банк», про звернення стягнення на предмет іпотеки, позов акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 22 травня 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 направили апеляційні скарги, у яких зазначили, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим ОСОБА_2 просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі, у задоволенні об`єднаного позову відмовити у повному обсязі.

ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі просила апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_2 у повному обсязі, у задоволенні об`єднаного позову відмовити у повному обсязі.

04 серпня 2025 року до апеляційного суду від АТ «Універсал Банк надійшли відзиви на апеляційні скарги, в яких останній просив апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення - без змін.

Станом на день розгляду справи інших відзивів на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, призначене на 30 жовтня 2025 року з`явилися представник ОСОБА_2 - адвокат Гусєв П. В., та представник ОСОБА_1 - адвокат Конюшко Д. Б., які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити. Також з`явився представник АТ «Універсал Банк» - Приходько Л. А., який просив апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення -без змін.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та належно встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, 03 червня 2008 року DFN «ВТБ БАНК», перейменованого в подальшому на ПАТ «ВТБ БАНК», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №623/0081-0000003, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 997 000, 00 доларів США, зі строком повернення до 03 серпня 2035 року та сплатою відсотків у розмірі 12,69% річних.

Того ж дня, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між банком та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, згідно з пунктом 1.3 якого іпотекодавець надає в іпотеку об`єкт нерухомого майна, право власності на яке виникне та буде зареєстроване у майбутньому, яким є квартира АДРЕСА_1 . Вказаний іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Затварницькою І. П. та зареєстрований в реєстрі за № 2335 і накладено заборону відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна, яке належить ОСОБА_3 .

У пункті 1.1 іпотечного договору сторони узгодили, що цим договором забезпечується належне виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають (та / або) випливатимуть з кредитного договору, укладеного між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а також всіх додаткових угод, що будуть укладені до нього, в тому числі, щодо суми зобов`язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов, у тому числі, щодо повернення іпотекодавцем іпотекодержателю кредиту, сплати іпотекодавцем процентів за користування кредитом у порядку та строки, визначені кредитним договором.

Згідно з пунктом 3.2.4 іпотечного договору сторони дійшли згоди, що у разі невиконання (неналежного виконання) іпотекодавцем умов основного зобов`язання, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки і задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

Пунктом 3.2.5 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за Кредитним договором у повному обсязі, незалежно від терміну виконання зобов`язань, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на Предмет іпотеки і задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі. При настанні вищезазначених обставин іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення останнім порушень у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. У випадку, якщо протягом тридцяти календарних днів вимога іпотекодержателя до іпотекодавця про усунення порушень зобов`язань за Кредитним договором та / або цим Договором залишається без задоволення, Іпотекодержатель має право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши ОСОБА_3 одноразово кредит у повному обсязі, однак іпотекодавець (позичальник) взяті на себе зобов`язання не виконав.

16 грудня 2014 року відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що рішеннями державного реєстратора Реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у місті Херсоні Вітцівської М. С. від 16 грудня 2014 року за індексним номером 1804687 та за індексним номером 18037818 припинено обтяження - заборону на відчуження вказаної вище квартири, а рішенням державного реєстратора Реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у місті Херсоні Кеча А. С. від 18 грудня 2014 року за індексним номером 18112938 припинено іпотеку зазначеної квартири.

Таким чином, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у період з 16 грудня 2014 року по 27 травня 2015 року обтяження на зазначену квартиру були відсутні, а іпотека була припинена у період з 18 грудня 2014 року по 01 грудня 2015 року.

21 квітня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, згідно з яким позикодавець ( ОСОБА_2 ) надав ОСОБА_1 (позичальник) позику у розмірі 500 000, 00 грн строком до 21 квітня 2017 року.

Для забезпечення договору позики від 21 квітня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, посвідчений і зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою-Кручиною Т. П. за № 286 і накладено заборону відчуження за № 287. Згідно з договором іпотеки від 21 квітня 2015 року ним забезпечується виконання зобов`язання у сумі 500 000, 00 грн, що виникло в останньої перед ОСОБА_2 за договором позики. Предмет іпотеки: квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з пунктом 1.3 договору іпотеки від 21 квітня 2015 року, предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 145, 8 кв м, що складається з трьох житлових кімнат, жилою площею 76, 0 кв м, належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою-Кручиною Т. П. від 21 квітня 2015 року за реєстровим № 284, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 21 лютого 2013 року, державним реєстратором Мінюковою-Кручиною Т. П., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, номер запису про право власності: 9438573, індексний номер витягу 36568102.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2015 року у справі № 826/5357/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2016 року, вищевказані рішення державних реєстраторів були скасовані: визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні Вітцівської М. С. від 16 грудня 2014 року за індексним номером 18046872, яким припинено обтяження (арешт нерухомого майна) нерухомого майна - квартири, загальною площею 145,8 кв м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні Кеча А. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 грудня 2014 року за індексним номером 18037818, яким припинено обтяження (заборона на нерухоме майно) нерухомого майна - квартири, загальною площею 145,8 кв м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Суворовського районного управління юстиції у м. Херсоні Кеча А. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 18 грудня 2014 року за індексним номером 18112938, яким припинено іпотеку нерухомого майна - квартири, загальною площею 145,8 кв м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гніденко Н. Ю. від 28 січня 2015 року за індексним номером 18925857.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та задовольняючи вимогу про визнання недійсним договору іпотеки, виходив із того, що іпотека, зареєстрована за первинним іпотекодержателем, залишалася чинною незалежно від незаконного виключення запису з реєстру та подальшої зміни власника майна, а відчуження квартири і укладення нового договору іпотеки без згоди первісного іпотекодержателя суперечили ст. 203, 215, 216 ЦК України та ст. 12, 17, 23 Закону України «Про іпотеку», що зумовлює недійсність правочину, укладеного на підставі такого незаконного переходу права власності, і виключає можливість задоволення вимог наступного іпотекодержателя, тоді як вимоги АТ «Універсал Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки є законними, доведеними та підлягають задоволенню.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Апелянти, обґрунтовуючи вимоги про скасування рішення суду першої інстанції, вказують, що суд ухвалив його з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини справи та не врахував правові позиції Великої Палати Верховного Суду щодо неможливості відновлення іпотеки з моменту первинного запису, необхідності доведення недобросовісності набувача та захисту добросовісних власників у разі відсутності обтяження в реєстрі; на їх переконання, суд помилково визнав договір іпотеки недійсним без встановлення підстав, передбачених ст. 203, 215 ЦК України, неправильно застосував практику ВС щодо наслідків скасування судових рішень, безпідставно задовольнив позов АТ «Універсал Банк», що призвело, на думку апелянтів, до незаконного висновку про відновлення дії іпотеки та порушення їх майнових прав, у зв`язку з чим вони просять скасувати рішення та ухвалити нове - про задоволення позову ОСОБА_2 і відмову в позові АТ «Універсал Банк».

Відповідно до наведених доводів апелянта, колегія суддів не може погодитися з позицією щодо необхідності застосування судом першої інстанції правових висновків Великої Палати Верховного Суду, на які посилається апелянт, оскільки зазначені справи не є релевантними для вирішення даного спору. У справах, на які посилається апелянт, предметом оцінки був правовий режим іпотеки у випадку її припинення на підставі судового рішення та подальшого скасування такого рішення. Натомість у цій справі відсутня обставина припинення іпотеки судовим рішенням, іпотека фактично ніколи не припинялася, а внесені до Державного реєстру записи про її припинення були визнані недійсними, що унеможливлює виникнення будь-яких правових наслідків із таких записів. Отже, вони вважаються такими, що ніколи не існували.

Крім того, навіть посилання апелянта на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, не підтверджує його позицію. Згідно з цим висновком, виключення запису про іпотеку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у тому числі на підставі судового рішення, не впливає на чинність іпотеки як обтяження. Скасування судового рішення, що спричинило внесення відповідного запису, не «відновлює» дію іпотеки, оскільки вона зберігає чинність незалежно від тимчасової відсутності інформації про неї в реєстрі.

Таким чином, навіть за умови відсутності в період з 16.12.2014 по 27.05.2015 у Державному реєстрі відомостей про обтяження квартири за адресою: АДРЕСА_2 , іпотека ПАТ «ВТБ Банк» у цей період залишалася чинною.

Апеляційний суд також погоджується з доводами АТ «Універсал Банк» щодо необхідності врахування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17, відповідно до яких при вирішенні спорів про права на нерухоме майно суд зобов`язаний досліджувати наявність чи відсутність обставин, що можуть свідчити про недобросовісність набувача, оскільки саме ця обставина впливає на чинність або припинення іпотеки. Відсутність у Державному реєстрі прав відомостей про обтяження сама по собі не є безумовним доказом добросовісності набувача, а тому суд повинен перевірити, чи могли обставини придбання нерухомого майна викликати в покупця обґрунтовані сумніви щодо правомірності попередніх відчужень.

У цьому контексті апеляційний суд враховує, що до моменту придбання ОСОБА_1 спірної квартири остання була відчужена менше ніж за три місяці до цього, що вже саме по собі має викликати підвищену обачність у добросовісного набувача. Крім того, встановлено істотну та неприродну зміну ціни: якщо 28.01.2015 квартира була продана за 4 041 000 грн при оціночній вартості 4 040 701 грн, то 21.04.2015 вона була відчужена ОСОБА_1 за 2 020 000 грн, тобто за ціною удвічі нижчою за визначену ринкову вартість 4 200 000 грн, встановлену на її ж замовлення. Такий різкий та економічно необґрунтований спад вартості квартири свідчить про недобросовісність дій як набувача - ОСОБА_1 , так і продавця - ОСОБА_4 , та вказує на узгоджений характер дій, спрямованих на швидке відчуження майна з метою уникнення можливого звернення стягнення кредиторами.

Про недобросовісність набувача додатково свідчить укладення того ж дня -21.04.2015 договору безпроцентної позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на суму 500 000 грн з одночасною передачею спірної квартири в іпотеку на забезпечення цієї позики. Очевидна пов`язаність продавця ( ОСОБА_4 ) та іпотекодержателя за новим договором ( ОСОБА_2 ), що підтверджується спільним прізвищем і місцем реєстрації, у поєднанні з відсутністю розписки про передачу коштів за договором позики, вказує на штучність правочину та його спрямованість на створення формальних підстав для подальшої іпотеки.

Суд першої інстанції в повному обсязі дослідив зазначені обставини та обґрунтовано дійшов висновку, що договір іпотеки від 21.04.2015 був укладений з порушенням порядку передачі майна в іпотеку та на підставі незаконного переходу права власності на квартиру, здійсненого внаслідок підробленого судового рішення, яким було знято арешт та заборону відчуження. Відтак висновок суду про недобросовісність набувача та неправомірність укладення договору іпотеки є законним і належним чином обґрунтованим.

Окремо колегія суддів звертає увагу на доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо некоректності включення до мотивувальної частини рішення суду першої інстанції такого абзацу: «За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що вимоги АТ «Універсал Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими і підлягають задоволенню.»

Суд апеляційної інстанції погоджується, що зазначений висновок є неналежним, оскільки вимоги АТ «Універсал Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки не були предметом розгляду в цій справі, а відтак суд першої інстанції не мав повноважень і процесуальних підстав для формування подібних висновків.

Колегія суддів дійшла висновку, що наведений абзац був включений до рішення помилково та не може встановлювати жодних юридично значимих обставин у межах цього провадження. Водночас його наявність не впливає на правильність вирішення спору по суті та не змінює правової оцінки встановлених судом першої інстанції обставин, а тому сама по собі не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько