ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 535/885/23

провадження № 61-559св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 20 серпня 2024 року, додаткове рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 06 вересня 2024 року у складі судді Шолудько А. В. та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, визнання права власності на рухоме та нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її колишній чоловік - ОСОБА_4 , з яким вона перебувала у шлюбі з 22 грудня 1987 року до 27 серпня 2010 року. Після його смерті вона, разом з сином - ОСОБА_2 , здійснили організаційні заходи й фінансові витрати на поховання, звернулися до приватного нотаріуса із заявами про оформлення спадщини. Пізніше їй стало відомо, що заяву на вступ у спадщину також подав син від першого шлюбу - ОСОБА_3 , а вона, як колишня дружина, прав на спадщину не має.

13 липня 2023 року ОСОБА_2 подана заява до приватного нотаріуса про зупинення вчинення нотаріальних дій по спадковій справі № 3/2023 щодо майна померлого батька. Протягом 2010-2012 років між нею і колишнім чоловіком ОСОБА_4 тривали судові процеси щодо поділу спільного майна подружжя. За життя ОСОБА_4 мав у власності таке майно: 2/5 частки домоволодіння, 2/5 частки земельної ділянки площею 0,0896 га; земельна ділянка площею 0,4673 га за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 3,1299 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; трактор МТЗ-80 й причеп.

З червня 2010 року до дня смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ОСОБА_4 , який був зареєстрований у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , не проживав за вказаною адресою, вона ж із сином ОСОБА_2 зареєстрована і проживає там з 10 січня 1989 року й по цей час. У період з червня 2010 року до смерті ОСОБА_4 не утримував своє майно, не затрачав на його утримання й ремонт свої кошти, не користувався земельною ділянкою площею 0,4673 га для ведення особистого селянського господарства й земельною ділянкою площею 3,1299 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Спірним нерухомим майном, яке на підставі рішення суду належало її колишньому покійному чоловіку - ОСОБА_4 , вона заволоділа добросовісно, тобто не знала і не могла знати про відсутність підстав для набуття права власності (не знала і не повинна була знати, що володіння річчю є незаконним, адже вона проживає у цьому домоволодінні безперервно з 10 січня 1989 року і виконувала всі роботи по його поліпшенню самостійно), відкрито, без таємниць, не вчиняла дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давності володіння, поводилася з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Щодо рухомого майна зазначала, що рішенням суду трактор МТЗ-80 і причеп марки 2 ПТС 4, присуджено ОСОБА_4 , відносно рухомого майна було відкрито три виконавчі провадження, які виконувалися чотири роки і не були виконані. Трактор і причеп були придбані за час перебування їх у шлюбі.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати за нею право власності за набувальною давністю на 2/5 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить і виділена в натурі (варіант № 2 висновку будівельно-технічної експертизи від 15 грудня 2010 року № 201-10) покійному ОСОБА_4 ;

- визнати за нею право власності за набувальною давністю на 2/5 частки земельної ділянки площею 0,0896 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :30:002:0959, яка належала покійному ОСОБА_4 ;

- визнати за нею право власності за набувальною давністю на земельну ділянку площею 0,4673 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , державний акт від 13 листопада 2009 року, серія ЯЖ №352849, кадастровий номер: :30:002:0960 і належала покійному ОСОБА_4 ;

- визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 3,1299 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за адресою: Котелевська селищна рада Котелевського району Полтавської області, кадастровий номер земельної ділянки: :00:004:1330, державний акт від 30 березня 1999 року ІІ-ПЛ №047675;

- визнати за нею право власності на трактор МТ 3-80, реєстраційний № 25306, та на причеп, реєстраційний № НОМЕР_1 , що належали покійному ОСОБА_4 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 20 серпня

2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відповідно до статті 1261 ЦК України позивач не входить до кола спадкоємців майна після смерті колишнього чоловіка ОСОБА_4 . У позові позивач посилається на положення статті 344 ЦПК України, як на правову підставу пред`явленого позову у частині визнання за нею права власності на нерухоме майно. Проте, відповідно до позову й наданих доказів ОСОБА_1 обізнана про те, що спірне майно перебувало у власності ОСОБА_4 , який не відмовився від права власності на нього. Крім того, позивач як фактичний володілець спірного майна, також обізнана про те, що на це майно претендують інші особи у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Сам по собі факт користування позивачем спірним нерухомим майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю, факт титульного володіння спірним майном померлим ОСОБА_4 та претендування на це майно спадкоємців: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , виключає можливість застосування положень вказаної статті та задоволення пред`явленого на її підставі позову.

Додатковим рішенням Котелевського районного суду Полтавської області

від 06 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 500 грн.

Додаткове рішення районного суду мотивовано тим, що витрати відповідача ОСОБА_3 на професійну правничу допомогу пов`язані з розглядом справи, є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, та відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, у частині наданих послуг, зазначених у детальному описі робіт (наданих послуг) адвокатом Сідько С. І., за винятком послуг зі складання заперечення.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 20 серпня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 06 вересня 2024 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов законних та обґрунтованих правових висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

При стягненні витрат на професійну правничу допомогу районний суд обґрунтовано керувався принципами розумності, справедливості та реальності наданих адвокатом послуг.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2025 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки тому, що вона добросовісно заволоділа спірним майном, відкрито користувалася ним, слідкувала. При цьому, її покійний чоловік - ОСОБА_4 , з 01 червня 2010 року та по день своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) не проживав у спірному домоволодінні, не користувався та не був фактичним володільцем усього спірного майна. Факт непроживання у спірному домоволодінні ОСОБА_4 у вказаний період було підтверджено належними доказами, зокрема, показаннями свідків.

Зазначає, що 12 років здійснювала утримання майна, робила поточний ремонт, сплачувала за комунальні послугу, здійснювала поліпшення домоволодіння.

Вказує, що ОСОБА_4 був недбайливим співвласником файна, фактично, з 2010 року право власності на своє майно, яке з цього часу «можна вважати» таким, яке не має власника і було б втрачено, як би не її догляд.

Також, вважає, що стороною відповідача невчасно надані докази понесення витрат на професійну правничу допомогу в суд першої інстанції, а самі докази є неналежними й не підтверджують надання адвокатських послуг у заявленому розмірі.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Сідько С. І., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в яких вказує, що викладені у ній доводи є безпідставними, не спростовують правильності вирішення судами спору, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подані ОСОБА_1 заперечення, відповіді на відзив, а також подані представником ОСОБА_3 - адвокатом Сідько С. І., заперечення на відповідь на відзив, оскільки такі процесуальні документи не передбачена нормами ЦПК України на стадії касаційного провадження, а по суті є штучним поданням доповнень до касаційної скарги та додатковим відзивом, поза межами визначеного процесуального строку.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2025 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

11 березня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі

№ 910/17274/17, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Також заявник зазначає про порушення судами норм процесуального права,

що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення

для правильного вирішення справи, а саме, судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, оскільки

суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22) та від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23).

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що спірне майно перебувало на праві власності у колишнього чоловіка позивача - ОСОБА_4 , про що достовірно знала позивач, що нею не заперечується, а після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 на це майно відкрилася спадщина та позивач не входить до кола спадкоємців після його смерті, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 .

Усі доводи касаційної скарги по суті спору зводяться до того, що колишній чоловік позивача - ОСОБА_4 , неналежно ставився до спірного майна, не утримував його й не цікавився, а ОСОБА_1 добросовісно заволоділа майном ще у 2010 році та відкрито, вільно ним користувалася до часу смерті ОСОБА_4 .

Проте, вказані обставини самі по собі не можуть бути підставою для задоволення позову про визнання права власності на таке майно, оскільки за набувальною давністю можна набути право власності на майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено, а позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником, що відповідає судовій практиці Верховного Суду, яка й була врахована судами попередніх інстанцій. Заявник у касаційній скарзі не заявляє клопотання та не наводить доводів щодо відступлення від правових висновків Верховного Суду. Не вбачає таких підстав і колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції також правильно відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що у результаті тривалого користування спірним майном вона набула право власності на нього за правилами набувальної давності, оскільки такі доводи суперечать положенням ЦК України. ОСОБА_1 знала, що спірне майно належить її колишньому чоловіку на підставі рішення суду, воно не вибувало із його володіння, тривале користування ним не породжує право власності позивача на нього за правилами набувальної давності, інші підстави набуття права на спірне майно, на які посилається позивач, також виключають можливість задоволення позову.

Посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків Великої Палати Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки висновки, викладені судами у цій справі, не суперечать наведеним заявником правовим висновкам.

Колегія суддів також відхиляє доводи касаційної скарги про те, що стороною відповідача не було вчасно подано заяву про надання доказів понесення витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів з дня ухвалення судового рішення, а надані докази не підтверджують надання адвокатом послуг у заявленому розмірі.

Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Так, апеляційним судом було встановлено, що представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Сідько С. І., у відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду першої інстанції 14 вересня 2023 року, вказала, що відповідно до попереднього (орієнтовного) розрахунку сума судових витрат, які ОСОБА_3 поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи, становить 10 500 грн, що підтверджується орієнтовним розрахунком суми судових витрат, наданим адвокатом. До відзиву адвокатом Сідько С. І. надано попередній (орієнтовний) розрахунок. Відзив з додатками був направлений на електронну адресу ОСОБА_1 та поштою на адресу ОСОБА_2 .

Крім того, у судовому засіданні 20 серпня 2024 року, під час судових дебатів, представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Сідько С. І., заявила про те, що відповідачем понесені судові витрати, детальний розрахунок та відповідні докази будуть надані відповідно до вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України протягом 5-ти днів після ухвалення рішення суду.

21 серпня 2024 року до суду надійшло клопотання адвоката Сідько С. І. про долучення до матеріалів справи доказів щодо надання правничої допомоги: угоди про надання правової допомоги від 31 липня 2023 року; ордеру серії ВІ №1167033 на надання правничої (правової) допомоги від 13 вересня 2023 року; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №1422 від 21 березня 2017 року; попереднього (орієнтовного) розрахунку від 13 вересня 2023 року; детального опису робіт від 21 серпня 2024 року, який містить: усні юридичні консультації, роз`яснення норм чинного законодавства по питанню визнання права власності на майно - 1 год, вартість 1 000 грн; аналіз доказів та судової практики з питань спірних правовідносин, подання відзиву на позовну заяву про визнання права власності на майно - 4 год, вартість 4 000 грн; заперечення у суд - 2 год, вартість 2 000 грн, представництво інтересів відповідача в судових засіданнях, вартість 3 500 грн; акт приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) до договору про надання правничої допомоги від 21 серпня 2024 року, за яким вартість послуг становить 10 500 грн, жодних претензій по якості, повноті, строках й обсягу в цілому послуг замовником до виконавця не має; довідку від 21 серпня 2024 року про оплату ОСОБА_3 адвокату Сідько С. І. гонорару 10 500 грн за наданні правничі послуги у справі.

При цьому, клопотання сторони відповідача судом першої інстанції було задоволено частково та стягнуто витрати на правничу допомогу у розмірі 8 500 грн, що суд вважав співмірним зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, та відповідним критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Стороною відповідача таке зменшення судових витрат не оспорювалося.

Отже, стороною відповідача ОСОБА_3 було дотримано вимоги частини восьмої статті 141 ЦПК України у частині надання доказів щодо понесених судових витрат, а додаткове рішення суду першої інстанції, яке залишено без змін апеляційним судом, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу ухвалене з дотриманням вимог чинного законодавства.

Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судом обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 20 серпня 2024 року, додаткове рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 06 вересня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник