ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Марченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі судді Майної Г.Є. від 02 липня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 14 червня 2014 року до 13 жовтня 2023 року. Під час шлюбу, а саме 14 червня 2017 року сторонами за спільні кошти та за взаємною згодою було придбано квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Право власності на вказане майно зареєстровано за відповідачкою, однак в силу положень ст. 60, 61 СК України, вказана квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Тому ОСОБА_1 просив визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеної квартири.

ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона з ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 14 червня 2014 року до 13 жовтня 2023 року. У період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, вона за договором купівлі-продажу набула у власність квартиру АДРЕСА_2 . Спірна квартира була придбана за грошові кошти, передані їй батьками, які останні отримали від продажу 08 червня 2017 року квартири у м. Перещипине, що належала її батькові. А також за кошти, виручені батьком позивачки за зустрічним позовом від переуступки членських прав (продажу) гаражу № НОМЕР_1 у кооперативі «Південний» у м. Перещипине. Зазначене майно було продано лише після того, як було знайдено квартиру для придбання у м. Новомосковську Дніпропетровської області, оскільки батьки ОСОБА_2 не мали іншого житла і мали намір переїхати з м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області до м. Новомосковська Дніпропетровської області. Оскільки батьки ОСОБА_2 літні люди, то за порадою нотаріуса вони вирішили оформити квартиру в м. Новомосковську Дніпропетровської області (спірну квартиру) саме на доньку - ОСОБА_2 . Відповідач за зустрічним позовом особисті кошти на придбання квартири не надавав. Батьки ОСОБА_2 приймали особисту участь у підшукуванні для себе житла для постійного проживання у м. Новомосковськ Дніпропетровської області. 3 часу реєстрації шлюбу та до моменту укладання договору купівлі-продажу сторони проживали у батьків відповідача за зустрічним позовом, однак, оскільки на початку 2017 року між ОСОБА_1 та його батьками склалися досить неприязні стосунки, тоді останній запропонував батькам ОСОБА_2 проживати разом, на що вони погодилися. Таким чином в червні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , її батьки та малолітній син сторін вселилися до спірної квартири. ОСОБА_2 з сином та батьками 22 червня 2017 року зареєструвалися в спірній квартирі, у свою чергу відповідач ніколи в квартирі зареєстрований не був. Таким чином спірна квартира не є об?єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана за кошти батьків ОСОБА_2 від реалізації набутого ними під час шлюбу майна, з метою зміни місця проживання. Тому ОСОБА_2 просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 66-69 т.1).

Рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено повністю. Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , яка набута на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Бака О. В. за реєстровим №1855. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування судового збору у розмірі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволенні його позовних вимог та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог, відмовивши у задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що з 14 червня 2014 року до 13 жовтня 2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2023 року у справі №183/8974/23, яке набрало законної сили 13.10.2023, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб та вказаного рішення суду (а.с. 12, 13-14, 87 т.1).

08 червня 2017 року між ОСОБА_3 , як продавцем з однієї сторони, та ОСОБА_4 , як покупцем з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 . Згідно з п. 1.5 цього договору продавець ОСОБА_3 свідчить, що на момент придбання вказаного нерухомого майна, перебував у зареєстрованому шлюбі, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, заява другого з подружжя, ОСОБА_5 , про згоду на відчуження, справжність підпису на якій засвідчено 08 червня 2017 року ОСОБА_6 , приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області за реєстровим номером 772, додається до архіву нотаріуса. Відповідно до п. 2.1. цього договору продаж вчинено за 48653,00 грн, які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору (а.с. 79-80 т.1).

Судом установлено, що ОСОБА_3 був батьком ОСОБА_2 і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 82, 83, 86, 87 т.1).

14 червня 2017 року між ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , як продавцями з однієї сторони, та ОСОБА_2 , як покупцем з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О. В. за реєстровим №1855(а.с. 75-76 т.1).

Згідно з пунктом 5 договору купівлі-продажу від 14 червня 2017 року, цей продаж здійснюється за 49500,00 грн, які продавці одержали повністю, до підписання цього договору від покупця.

У пункті 15 зазначеного вище договору вказано, що цей договір укладається за згодою чоловіка покупця ОСОБА_1 , котра оформлена у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О. В. 14 червня 2017 року, реєстровий №1854 (а.с. 76 т.1).

Згідно змісту заяви ОСОБА_1 від 14.06.2017, що посвідчена приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О.В. за реєстровим №1854, ОСОБА_1 дає згоду своїй дружині на купівлю нею квартири АДРЕСА_2 , на умовах за її розсудом, за рахунок їхніх (подружжя) спільних коштів (а.с. 65 т.2).

Право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстроване 14.06.2017 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 , на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу від 14 червня 2017 року №1855 (а.с. 77 т.1).

У спірній квартирі за адресою АДРЕСА_1 зареєстроване місце проживання ОСОБА_5 (мати відповідачки за первісним позовом), ОСОБА_2 , неповнолітнього ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (син сторін у справі), а також був зареєстрований ОСОБА_3 (батько відповідачки за зустрічним позовом) з 22.06.2017 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . Вказане підтверджується копією витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні №139 від 25.01.2024, а також копіями свідоцтв про народження (а.с. 78, 86, 88 т.1).

26 вересня 2024 року набула чинності постанова Верховної Ради України №3984-IX від 19 вересня 2024 року про перейменування окремих населених пунктів та районів, якою, зокрема, було змінено назви Новомосковського району на Самарівський район; місто Новомосковськ Новомосковського району на місто Самар.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 доводиться їй донькою, ОСОБА_3 був її чоловіком. Вони проживали у квартирі, що їм належала на праві спільної власності, в м. Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області. Оскільки її чоловік ОСОБА_3 хворів на лейкемію і часто їздив в лікарню до м.Новомосковська та м. Дніпро для переливання крові, ними було прийнято рішення переїхати жити в м. Новомосковськ, для цього вони продали квартиру в м. Перещепине, машину та гараж та придбали квартиру в м. Новомосковськ. Квартиру в м. Новомосковську подружжя ОСОБА_10 придбавало для свого проживання, однак, оскільки ОСОБА_3 знав, що він скоро піде з життя через свою хворобу, він передав грошові кошти ОСОБА_2 і було прийнято рішення оформити договір купівлі-продажу спірної квартири на ім`я ОСОБА_2 , для того, щоб потім (після смерті ОСОБА_3 ) не переоформлювати право власності. ОСОБА_1 після придбання спірної квартири сказав, що йому краще проживати з батьками дружини, ніж з його. Саме ОСОБА_3 займався пошуком квартири в м. Новомосковську для придбання, вона і ОСОБА_3 подивилися спірну квартиру, вона їх влаштувала; всіма необхідними організаційними процедурами з приводу придбання спірної квартир займався ОСОБА_3 , зокрема, давав завдаток 500 доларів США, який отримав як завдаток з продажу квартири в м.Перещепине, та передавав кошти в рахунок сплати вартості спірної квартири. Після купівлі квартири подружжя ОСОБА_10 запропонувало сім`ї доньки проживати разом. ОСОБА_1 будь-якої участі у придбанні спірної квартири не брав.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 доводиться їй рідною сестрою. Пояснила, що їй відомо, що батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_3 приблизно 8 років тому продали квартиру в м.Перещепине Новомосковського району Дніпропетровської області і купили квартиру в м. Новомосковськ, куди переїхали проживати, щоб батькові було ближче діставатися до лікарні, та щоб їм бути ближче до доньки. Також їй відомо, що батькові ОСОБА_3 порадили оформити купівлю квартири в м. Новомосковськ одразу на доньку, бо потім дорого переоформлювати. Вона не чула, щоб ОСОБА_1 давав кошти, щоб придбати спірну квартиру, і особисто казав їй, що спірна квартира «не його». Чи були кошти у ОСОБА_2 , щоб придбати квартиру, їй не відомо. Також їй відомо, що разом з квартирою в м. Перещепине батьки продали і гараж. Будь-якої участі у продажі квартири в м.Перещепине вона не брала, лише допомагала перевозити речі.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснила, що вона є двоюрідною сестрою ОСОБА_2 , а ОСОБА_5 це її тітка; чоловік ОСОБА_5 ОСОБА_13 останні роки дуже хворів, приходилося їздити у м. Новомосковськ у лікарню, це було незручно. Вона була присутня на сімейних нарадах, де обговорювали, що треба продати квартиру і машину у м. Перещепине і купити у м. Новомосковську, щоб було зручніше. Чи проживала ОСОБА_2 з батьками у квартирі, їй не відомо.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України, відповідно до ч. 3 та ч. 4 зазначеної статті, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або заводом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 372 ЦК України, визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_2 придбана 14 червня 2017 року у період зареєстрованого шлюбу сторін, тому це майно є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Так, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи приписів статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_2 позивачкою за зустрічним позовом не представлено; клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколами судових засідань.

У пункті 15 договору купівлі-продажу від 14 червня 2017 року №1855 зазначено, що цей договір укладається за згодою чоловіка покупця ОСОБА_1 , котра оформлена у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О. В. 14 червня 2017 року, реєстровий №1854 (а.с. 76 т.1).

Згідно змісту заяви ОСОБА_1 від 14.06.2017, що посвідчена приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Бака О.В. за реєстровим №1854, ОСОБА_1 дає згоду своїй дружині на купівлю нею квартири АДРЕСА_2 , на умовах за її розсудом, за рахунок їхніх (подружжя) спільних коштів (а.с. 65 т.2).

Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, яка викладена у постанові від 03 червня 2024 року в справі №712/3590/22.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги неспростування позивачкою за зустрічним позовом презумпції спільної сумісної власності подружжя на придбане у період шлюбу (після трьох років спільного проживання у шлюбі) нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 ; приймаючи також до уваги, що згода ОСОБА_1 про придбання в інтересах сім`ї цієї квартири була надана письмово та зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя - ОСОБА_2 , що свідчить про придбання такого майна за спільні кошти подружжя у спільну сумісну власність, - колегія дійшла висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності по 1/2 частині за кожним на спірну квартиру.

З урахуванням наведеного вище, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права особистої приватної власності на спірну квартиру задоволенню не підлягає.

Обґрунтування позивачки за зустрічним позовом, що кошти на придбання спірної квартири були вкладені із особистих її коштів, які передані їй батьками від продажу ними квартири АДРЕСА_3 та гаражу № НОМЕР_1 у кооперативі «Південний» - є недоведеними. ОСОБА_2 не доведено, що саме кошти від продажу вказаної квартири та гаражу були витрачені на придбання спірної квартири АДРЕСА_2 .

Належних, допустимих, достатніх доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_2 позивачкою за зустрічним позовом не надано, клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується матеріалами справи, протоколом та звукозаписом судових засідань.

Показання свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 не можуть бути покладені судом в основу спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя; вказані свідки є родичами позивачки за зустрічним позовом, а тому є опосередковано заінтересованими в результатах розгляду справи на користь ОСОБА_2 .

Разом з тим, вказівка у резолютивній частині рішення на проміжні висновки суду, а саме, що спірна квартира визнається об`єктом спільної сумісної власності, не призведе саме по собі до захисту порушеного права позивача за первісним позовом, оскільки остаточним правовим результатом вирішення спору щодо поділу майна, як об`єкта права спільної сумісної власності, є визнання права власності на половину спірного майна або врахування його вартості при поділі усього майна подружжя, зокрема, у випадку стягнення компенсації вартості такого майна.

Отже, встановлення належності спірної квартиридо об`єкту права спільної сумісної власності подружжя є обставиною, яка потребує встановленню для вирішення заявленого спору, виходячи з його підстав, та не є самостійною вимогою та способом захисту, який потребує вирішення та вказівки у резолютивній частині судового рішення.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 22 грудня 2021 року у справі №726/1388/16.

З урахуванням наведеного, позовна вимога ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири за адресою АДРЕСА_1 задоволенню не підлягає, оскільки не є ефективним способом захисту.

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог.

За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи задоволення первісних позовних вимог майнового характеру, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого останнім судового збору за подання позовної заяви (1517,05 грн + 3301,72 грн) та апеляційної скарги (9044,95 грн) в загальному розмірі 13863,72 грн (а.с. 1, 24 т.1, 1, 38 т.2).

У зв`язку з відмовою в задоволенні зустрічних позовних вимог, понесені ОСОБА_2 судові витрати покладаються на неї.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог та відмову в задоволенні зустрічного позову.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 119).

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 119).

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 13863 (тринадцять тисяч вісімсот шістдесят три) грн 72 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова