Віньковецький районний суд Хмельницької області
Справа № 688/3078/25
Провадження № 2/670/404/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повне)

10 грудня 2025 року селище Віньківці

Віньковецький районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Голуба О.Є.

за участю секретаря судового засідання Сікорської В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження матеріали цивільної справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

15.09.2025 відповідно до ухвали Білогірського районного суду від 05.08.2025 до Віньковецького районного суду Хмельницької області передано справу за позовом ТОВ «АІА Фінанс груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якій представник позивача просить стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 9841,87 грн, суму сплаченого судового збору 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що між ТОВ «АІА Фінанс Груп» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту №1790972 від 13.11.2018. Договір укладено в електронній формі шляхом генерації та надсилання одноразового ідентифікатора на телефонний номер відповідача на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, опублікованої на веб-сайті «credit365.uа». Вказана оферта підписана електронним цифровим підписом Демидас В.І. За умовами укладеного договору позивач надає відповідачу кредитні кошти у розмірі 7000,00 грн, які 13.11.2018 перераховані на рахунок відповідача в АТ КБ «Приватбанк», строком на 7 днів, тобто до 20.11.2018, зі сплатою процентів в розмірі 686,00 грн.

Однак у вказаний термін відповідач кредит не повернула, проценти не сплатила. натомість скористалася послугою щодо продовження строку користування кредитом, на умовах, вказаних у договорі. З урахуванням всього відтермінування строк повернення кредиту становив 30.04.2019.

У зв`язку із неналежним виконанням умов договору відповідач станом на 02.07.2025 має заборгованість у розмірі 9 841,87 грн, яка складається з: 7000,00 грн сума кредиту; 686,00 грн проценти; 650,68 грн 3% річних; 1505,19 грн інфляційні втрати. На підставі викладеного представник позивача просить стягнути з відповідача вищевказану суму заборгованості, витрати по сплаті судового збору, а також витрати на правничу допомогу.

Рух справи у суді та позиції сторін у справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.09.2025 головуючим у справі визначено суддю Голуба О.Є.

Ухвалою суду від 16.09.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків позовної заяви.

На виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху, у встановлений судом строк 18.09.2025, до суду надійшла заява представника позивача про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 22.09.2025 матеріали справи прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

08.10.2025 в електронній формі через «Електронний суд» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнає, просить відмовити у задоволенні позовних вимог, визнати, що вона виконала зобов`язання шляхом сплати 16 800,00 грн. Також просить визнати договір недійсним у зв`язку з порушенням порядку його укладання, витрати по справі покласти на позивача, відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу або зменшити суму витрат, керуючись принципом пропорційності. Щодо укладення договору вказала, що не заперечує факт отримання кредиту в розмірі 7000,00 грн, однак договір був укладений в електронній формі без належного ознайомлення з усіма умовами. Умови щодо комісій, штрафів, інфляційних втрат та 3% річних не були чітко та прозоро доведені до неї до моменту акцепту. Щодо виконання зобов`язань відповідач вказує, що протягом 2018-2019 років вона здійснювала регулярні пролонгації кредиту, сплачуючи відповідні суми. Загальна сума сплачених коштів становить 16 800,00 грн, що підтверджується витягом із реєстру SMS-повідомлень позивача. Сплачена сума значно перевищує тіло кредиту та нараховані проценти.

Щодо неправомірних дій позивача зазначила, що у 2019 році вона зверталася до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг щодо правомірності дій ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП». У відповіді № 18614/16-12 від 19.08.2019 зазначено, що позивач надавав фінансові послуги з порушенням законодавства, а саме: без належної оферти та акцепту; з порушенням ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ст. 639 та 1055 ЦК України; укладання електронного договору не може бути прирівняно до договору, укладеного в письмовій формі, у зв`язку з цим, не створюватиме юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нацкомфінпослуг застосувала санкції до позивача та вказала, що до таких договорів застосовується двостороння реституція тобто повернення лише фактично отриманих коштів.

Також зазначила про психологічний тиск відповідач вказавши, що позивач здійснював телефонні дзвінки з погрозами, зокрема з посиланням на ст. 192 КК України, що є формою психологічного тиску та порушенням її прав як споживача.

Щодо нарахування штрафних санкцій вказано, що позивач нараховує інфляційні втрати та 3% річних за ст. 625 ЦК України, однак: відповідач вже сплатила значно більше, ніж тіло кредиту; частина періоду прострочення припадає на час воєнного стану; нарахування додаткових санкцій є непропорційним та економічно необґрунтованим. Крім того щодо судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн, зазначає, що такі витрати є надмірними; не підтверджено фактичну оплату послуг; просить суд зменшити суму витрат, керуючись принципом пропорційності.

10.10.2025 в електронній формі через «Електронний суд» до суду надійшла відповідь на відзив, де представник позивача зазначає, що всі істотні умови договору наведені в заявці відповідача, що містить акцепт оферти та електронний підпис відповідача одноразовим ідентифікатором. Зокрема в першому абзаці заявки вказано: «Я, ОСОБА_2 , прошу ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» надати мені кредит на умовах, обраних мною згідно пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, з умовами якої я ознайомлений(на) і погоджуюсь». Таким чином твердження відповідача про те, що вона не ознайомлена належним чином з умовами договору спростовуються безпосередньо документом, підписаним відповідачем та не підтверджуються будь-якими доказами зі сторони відповідача. Відповідач стверджує, що здійснювала регулярні пролонгації строку користування кредитом, сплачуючи відповідні суми. Однак позивачем вже враховано даний факт і вказано про це в позовній заяві. Першочерговий строк належного користування кредитом, встановлений договором до 20.11.2018. З урахуванням здійснених відповідачем пролонгацій до 30.04.2019. Тобто в термін з 21.11.2018 по 30.04.2019 користування кредитом відповідачем було належним і проценти в період прострочення за даний період не нараховувались і до стягнення не заявлені. В той же час, сплачена відповідачем за пролонгацію комісія є винагородою за користування кредитом відповідачем в пролонгований термін.

Щодо неправомірних дій позивача, внаслідок чого укладений договір є нікчемним і до нього застосовується двостороння реституція, представник позивача вказує наступне. В якості доказу відповідач наводить копію листа Нацкомфінпослуг з відповідною інформацією, в якій Нацкомфінпослуг в якості підстави для згаданих висновків посилається на Розпорядження №965 від 28.05.2019. Вказує, що Нацкомфінпослуг дійсно винесено відповідне незаконне розпорядження, і воно було оскаржено позивачем в адміністративному суді. Так, 30.10.2020 за позовом позивача до Нацкомфінпослуг у справі 640/11555/19 Окружним адміністративним судом міста Києва винесено рішення, яким встановлено факт належного укладення договорів позивачем на підставі публічної оферти та визнано протиправним та скасовано розпорядження Нацкомфінпослуг від 28.05.2019 №965. Також 08.06.2021 Шостий апеляційний адміністративний суд виніс постанову у справі 640/11555/19 за апеляційною скаргою Національного банку України (правонаступник Нацкомфінпослуг), якою апеляційну скаргу Національного банку України залишив без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.10.2020 року - без змін. Таким чином, судами першої та апеляційної інстанції підтверджено належність укладення договорів позивача.

Щодо психологічного тиску на відповідача, представник позивача зазначає, що позивач в своїй діяльності керується виключно чинним законодавством і жодних неправомірних дій щодо відповідача не вчиняв. Позивач в цілком правовому полі та у відповідності до чинного законодавства звернувся щодо примусового стягнення непогашеної заборгованості в судовому порядку. Твердження відповідача про психологічний тиск не підтверджені нічим. Так як відповідач стверджує, що оскільки вона вже сплачувала за пролонгацію кредиту в період з 21.11.2018 по 30.04.2019, то платити 3% річних та інфляційні втрати за період прострочення їй не потрібно, представник позивача вказує таке. Оплата частини строкових процентів не звільняє від відповідальності сплати відсотків річних в період прострочення на підставі ст. 625 ЦК України. Водночас твердження відповідача про те, що позивач нараховував такі проценти за період воєнного стану також не відповідають дійсності. Воєнний стан в Україні оголошено 24.02.2022, в той час як 3% річних та інфляційні втрати нараховано за період по 23.02.2022. Тобто за період дії воєнного стану проценти за ст. 625 ЦК України позивачем не нараховувались і до стягнення не заявлені, про що також вказано в позовній заяві. Щодо надмірності судових витрат представник позивача наголошує, що відповідач не наводить жодних доказів такої надмірності. Зауважує, що представником позивача у справі підготовлено 15 документів, сам позов, а також дану відповідь на відзив у справі що є достатньо об`ємною за змістом роботою, яку належним чином може виконати тільки фахівець. Оплата роботи фахівця має відповідати як його кваліфікації так і об`єму виконаної роботи. І сума позову в даному випадку від об`єму виконаної роботи не залежить. Окрім того дана робота вже була оплачена (платіжна інструкція від 29.05.25 р. №435 долучена до позовної заяви, акт виконаних послуг містить посилання на неї).

13.10.2025 в електронній формі через «Електронний суд» до суду надійшла заперечення (на відповідь на відзив), де відповідач вказує, що умови договору не були доведені до неї у повному обсязі до моменту акцепту. SMS-код не є належним електронним підписом згідно з Законом України «Про електронні довірчі послуги». Відсутність інформованої згоди порушує її права як споживача. Загальна сума сплачених нею коштів становить 16 800,00 грн, що перевищує тіло кредиту. Первинна сума кредиту, заявлена при укладенні договору, становила 7 000,00 грн. Через кілька днів після настання прострочення, сума в її особистому кабінеті раптово зросла до 29 900,00 грн, що стало для неї шокуючим і викликало сумніви щодо добросовісності нарахувань. Така невідповідність між заявленою сумою та фактичною заборгованістю свідчить про можливе нав`язування додаткових послуг або комісій без належного інформування. Саме ця обставина спонукала її утриматися від подальших платежів, оскільки вона вважала суму необґрунтованою. Також вона неодноразово зверталася до позивача з проханням дозволити оплатити лише первинну суму кредиту 7 000,00 грн, враховуючи, що кредит неодноразово пролонговувався. Однак ТОВ «АІА ФІНАНС ГРУП» відмовило відповідачу у такій можливості, що на її думку свідчить про відсутність гнучкості та небажання врегулювати ситуацію мирним шляхом. Також вказує, що у період після прострочення кредиту вона отримувала численні дзвінки з вимогами негайного погашення боргу, з посиланням на кримінальну відповідальність. Відповідач не має технічної можливості надати записи дзвінків, але сам факт таких контактів викликав у неї психологічний дискомфорт.

Просить суд врахувати ці обставини як додатковий фактор при оцінці добросовісності дій позивача. Щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат вважає таке нарахування непропорційним, враховуючи вже сплачену суму. Просить суд оцінити економічну обґрунтованість заявлених санкцій. Також просить суд зменшити розмір витрат на правничу допомогу, керуючись принципом розумності.

Представник позивача Литвинець С.А. в судові засідання не з`явився, при подачі позову та 13.10.2025 подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судові засідання не з`явилася, 08.10.2025 та 05.12.2025 подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача, оскільки проживає не за місцем розташування суду, здійснює догляд за чотирирічною дитиною, а також має другу групу інвалідності, що ускладнює її прибуття в судове засідання.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків.

Дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив такі обставини та дійшов таких висновків.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Судом встановлено, що 13.11.2018 між ТОВ «АІА Фінанс Груп» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту №1790972, який укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти), що опублікована на веб-сайті «Сredit.365ua», підписана електронним цифровим підписом позивача 13.11.2018 року та заявки на отримання кредиту відповідача ОСОБА_1 №1790972 від 13.11.2018 на обраних умовах, які акцептовані відповідачем шляхом підписання електронним підписом 3134825 (а.с.6-18).

Відповідач ознайомилась з пропозицією (оферта) на укладення договору про надання кредиту.

За змістом Розділу ІІ Оферти ТОВ «АІА Фінанс Груп» на укладення договору про надання кредиту, з метою його укладання позичальник реєструється на веб-сайті кредитодавця credit365.ua шляхом створення особистого кабінету. Для цього позичальник заповнює повністю свої особисті дані та самостійно створює пароль. Верифікація позичальника здійснюється за допомогою наданої ним інформації про банківський рахунок позичальника. З метою отримання кредиту на умовах договору позичальник у власному особистому кабінеті на веб-сайті кредитодавця формує заявку із обов`язковим заповненням всіх полів, зокрема бажаної суми кредиту, і строку повернення кредиту, в межах встановлених договором, а також ознайомлюються із сукупною вартістю заявленого до видачі кредиту в числовому і процентному вигляді, який розраховується автоматично в особистому кабінеті позичальника.

Пунктом 5 цього Розділу передбачено, що позичальник здійснює безумовне акцептування договору шляхом підписання заявки електронним підписом одноразовим ідентифікатором (введення коду з SMS-повідомлення, отриманого на телефон позичальника).

Умови договору містяться в розділі ІІІ оферти.

Так, згідно пункту 1.1. договору кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит та сплатити нараховані проценти на умовах, передбачених договором та погодженою кредитодавцем заявкою позичальника.

Відповідно до пункту 2.1. договір укладається за кожною окремою погодженою заявкою позичальника на строк кредиту, визначений в такій заявці.

Згідно з пунктом 2.2. договору сума кредиту та строк повернення кредиту в межах, визначених договором зазначається в заявці позичальника, що формується позичальником у власному особистому кабінеті на підставі умов договору.

У відповідності до пункту 2.6. договору датою надання кредиту вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок позичальника. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється в день надання кредиту.

Пунктом 2.8 договору передбачено, що ціна кредиту за договором (плата за користування кредитом) залежить від строку користування кредитом і суми кредиту та обчислюється у відсотках від суми кредиту.

Згідно з пунктом 2.10 договору позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити плату за користування кредитом в останній день строку користування кредитом.

Відповідно до пункту 2.11 Розділу ІІІ оферти процентна ставка за договором є змінною. Починаючи з другого дня за останнім днем строку користування кредитом плата за користування кредитом збільшується наступним чином: процентна ставка за користування кредитом нараховується щоденно і становить 1,5% від суми отриманого позичальником кредиту за кожен день з моменту закінчення строку користування, до моменту фактичного повернення кредиту.

Відповідно до пункту 3.3.3. договору позичальник має право укласти з кредитодавцем угоду про відтермінування повернення кредиту згідно умов даної оферти.

Згідно з пунктом 5.2. договору сторони договору погодили, що на підставі статті 259 ЦК України позовна давність за всіма зобов`язаннями сторін, що виникають з умов договору, в тому числі, щодо сплати неустойки, процентів та відшкодування збитків становить 5 років.

Відповідно пункту 7.4. договору у випадку припинення дії, або закінчення строку дії договору сторони не звільняються від обов`язку виконання зобов`язань, що виникли під час його дії. При цьому непогашені грошові зобов`язання повертаються стороною, що прострочила, з урахуванням положень пункту 2 статті 625 ЦК України.

Розділом ІV встановлену угоду про відтермінування повернення кредиту.

Заявка № 1790972 від 13.11.2018 містить персональні дані позичальника ОСОБА_1 , у тому числі РНОКПП, серія та номер паспорта, дата його видачі та орган видачі, місце проживання, телефон та е-mail. Вказані відомості, узгоджуються з наявними у матеріалах справи документами. Дана заявка підписана нею 13.11.2018 о 09:10:00 год електронним підписом одноразовим ідентифікатором 3134825 (а.с.18).

Заявка також містить відомості про те, що позичальник відповідач ознайомлена з умовами пропозиції (оферти) укладення договору надання кредиту та погоджується з ними, та просить надати кредит на таких умовах: сума кредиту 7 000,00 грн, строк повернення кредиту 7 днів, процентна ставка 1,4 % від суми кредиту в день, реальна річна ставка за кредитом 511%, проценти 686,00 грн, загальна сума до повернення 7686,00 грн.

У заявці вказаний номер банківського (карткового) рахунку позичальниці у ПАТ КБ «ПриватБанк» для зарахування кредиту.

Реєстром «Log Fіle» дій відповідача та позивача в інформаційно-телекомунікаційній системі credit365.ua з укладення договору підтверджено вчинення сторонами дій щодо укладення договору 13.11.2018 (а.с.20).

Кредитний договір між позивачем та відповідачем, у тому числі заявку на укладення кредитного договору від 13.11.2018 підписано шляхом накладення електронного підпису за допомогою одноразового ідентифікатора, надісланого на належний відповідачці фінансовий номер телефону, що відповідає вимогам законодавства, підтверджено також інформацією про підписання договору відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, реєстром (Log File) клієнта та ТОВ «АІА Фінанс Груп» в інформаційно-телекомунікаційній системі credit365.ua з укладення договору, витягом з реєстру надісланих смс-повідомлень клієнту ОСОБА_1 (а.с.21-22).

Переказ коштів позивачу підтверджується платіжним дорученням АТ КБ «Приватбанк» №23933 від 13.11.2018 на суму 7000,00 грн, де в призначенні платежу вказано: виплата кредиту ОСОБА_1 (а.с.23) та листом АТ КБ «Приватбанк» від 26.11.2019 №20.1.0.0.0/7-191112/6006 (а.с.24).

Згідно розрахунку інфляційних витрат та трьох процентів річних заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання кредиту № 1790972 від 13.11.2018 становить 9841,81 грн та складається з: 7000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 686,00 грн відсотки, 1505,19 грн інфляційне збільшення, 650,68 грн 3% річних (а.с.19).

27.02.2025 року позивачем на адресу ОСОБА_1 була направлена вимога щодо виконання зобов`язань за договором кредиту, укладеним між сторонами 13.11.2018 (а.с.27).

Застосоване судом законодавство.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, зокрема те, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків.

Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, суд зазначає, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду № 524/5556/19 від 12.01.2021 року, № 732/670/19 від 09.09.2020 року, № 404/502/18 від 23.03.2020 року, № 127/33824/19 від 07.10.2020 року, № 561/77/19 від 16.12.2020 року.

У ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 527, 530 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Статтею 536 ЦК України, встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (надалі Закон).

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).

Згідно ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Положеннями ст. 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Якщо зобов`язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на особу, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі ті, що передбачені статтею 625 ЦК України.

Ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Мотиви прийняття рішення судом та висновки суду.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені.

Отже, обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними правилами доказування, визначеними ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд враховує, що частинами 1 і 2 ст. 634 ЦК України визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Суд вважає, що пропозиція про укладення кредитного договору (оферта), що розміщена у вільному доступі на Веб-сайті «credit365.ua», є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст.641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначає порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Отже, між позивачем та відповідачем правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами позичальниця ознайомилась, погодилась та не сприймала їх, як невигідні для себе.

Із системного аналізу положень вищевказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Дослідивши наявні у матеріалів справи докази, суд дійшов висновку, що договір про надання кредиту № 1790972 було укладено та підписано сторонами в електронній формі за допомогою одноразового ідентифікатора, тобто, належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами кредитного договору.

Як вбачається із заявки № 1790972 від 13.11.2018, яка містить всі ідентифікуючі дані щодо позичальниці, 13.11.2018 ОСОБА_1 у встановленому порядку оформила заявку для отримання позики шляхом заповнення всіх полів заявки та підписавши її, тим самим підтвердивши достовірність наданої інформації.

Отже, без отримання листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Відтак договір укладено в електронній формі, у спосіб та у відповідності до вимог положень ч. 6 і 12 п. 1 ст. 3, ст. 12, п. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», ч. 1 ст. 205, ст. 638, ст. 639 Цивільного Кодексу України, що згідно вказаних норм прирівнює його до договору, укладеного у письмовій формі.

При цьому всі істотні умови Договору наведені в заявці відповідача, що містить акцепт Оферти та електронний підпис відповідача одноразовим ідентифікатором.

Підписавши вказаний договір, відповідач посвідчила свою обізнаність та згоду з його умовами, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, ними погоджено усі істотні умови договору, правочин вчинено в формі, встановленій законом, та він був спрямований на реальне настання правових наслідків, а саме отримання кредитних коштів позичальником, що і було здійснено сторонами.

Таким чином, відповідач зобов`язалася здійснювати оплату послуг згідно тарифів позивача у строки, передбачені вказаними умовами.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 524/5556/19 (провадження № 61-16243 св 20) від 12.01.2021 року: «електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині».

Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення ст. 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З урахуванням принципу тлумачення «favor contractus» (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі №607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).

Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем оспорювався чи визнавався недійсними. Більше того відповідач не заперечує щодо його укладення та отримання коштів на свій рахунок, а також неодноразову пролонгацію його дії, чим фактично підтвердила свою обізнаність з умовами договору, зокрема умовами його пролонгації.

Щодо посилання відповідача на неправомірні дії позивача під час укладення договору та звернення у зв`язку з цим до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, яка встановила відповідні порушення, суд бере до уваги надане представником позивача на спростування тверджень відповідача рішення, яке ухвалене Окружним адміністративним судом міста Києва від 30.10.2020 за позовом позивача до Нацкомфінпослуг у справі 640/11555/19, яким встановлено факт належного укладення договорів позивачем на підставі публічної оферти та визнано протиправним та скасовано розпорядження Нацкомфінпослуг від 28.05.2019 №965. Дане рішення набрало законної сили 08.06.2021. Таким чином, судом під час розгляду наведеної справи підтверджено належність укладення договорів позивача з клієнтами за дані періоди, зокрема і договору з відповідачем та скасовано Розпорядження 965 на якому ґрунтуються заперечення відповідача щодо неправомірних дій позивача. В даній справі судом було встановлено, що оферта опубліковано на сайті позивача відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідно до ст. 633 ЦК України має правовий статус публічного договору і, відповідно до ст. 641 ЦК України є одночасним запрошенням робити пропозиції (оферти) щодо укладення договору. У позивача вказані пропозиції клієнтів реалізовані у формі заявок, що містять всі умови договору, включаючи умови що містяться за перенаправлення (відсилання) на оферту, які вчиненні з дотриманням ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» і відповідно до цієї ж норми є від`ємною частиною Заявки, а отже і пропозиції клієнту укласти договір кредиту. Вказані заявки підписуються клієнтом електронним підписом одноразовим ідентифікатором у відповідності до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Ураховуючи викладені обставини, суд вважає, що спірний договір укладено в електронному вигляді з використанням електронного підпису відповідача одноразовим ідентифікатором, що відповідає вимогам ст.12 Закону України «Про електронну комерцію». При укладенні цього договору його сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у них, відповідно до приписів ст.11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору.

Укладення кредитних договорів онлайн знаходиться в рамках правового поля України. Сторони електронних правочинів відповідають за невиконання своїх зобов`язань у порядку визначеному законодавством України або укладеним договором. Повернення кредиту за електронним договором є обов`язковим.

Водночас щодо нарахування позивачем інфляційних втрат в розмірі 1505,19 грн та три відсотки річних в розмірі 650,68 грн у відповідності до вимог ч.2 ст.625 ЦК України за період з 30.04.2019 по 23.02.2022 суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Якщо він прострочив виконання грошового зобов`язання, то на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст.549 ЦК України.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (провадження № 12-141гс19) викладено правовий висновок про те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17, провадження № 12-83гс18; ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №5017/1987/2012, провадження №12-289гс18).

Згідно з пунктом 7.4 Договору у випадку припинення дії, або закінчення строку його дії сторони не звільняються від обов`язку виконання зобов`язань, що виникли під час його дії. При цьому непогашені грошові зобов`язання повертаються стороною, що прострочила з урахуванням положень п.2 ст.625 ЦК України, з процентами у розмірі згідно з пунктом 2.11 Договору.

Як встановлено судом, у погоджений сторонами строк повернення кредиту ОСОБА_1 кредитні кошти не повернула, коштів на погашення кредиту та процентів не сплачувала. Отже, відповідачем було порушено умови укладеного сторонами кредитного договору.

За таких умов, суд вважає доведеною суму заборгованості відповідача перед позивачем, яка складається з суми: основного боргу 7000,00 грн, 686,00 грн процентів, 1505,19 грн інфляційних втрат та 650,68 грн трьох відсотків річних.

Щодо тверджень відповідача, що вона виконала зобов`язання шляхом сплати 16 800,00 грн суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 2.1. договір укладається за кожною окремою погодженою заявкою позичальника на строк кредиту, визначений в такій заявці.

Так, згідно змісту заявки на видачу кредиту сума кредиту становить 7 000,00 грн, строк повернення кредиту 7 днів, процентна ставка 1,4 % від суми кредиту в день, реальна річна ставка за кредитом 511%, проценти 686,00 грн, загальна сума до повернення 7686,00 грн. Тобто, першочерговий строк користування кредитом, встановлений договором до 20.11.2018.

Водночас, відповідно до пункту 3.3.3. договору позичальник має право укласти з кредитодавцем угоду про відтермінування повернення кредиту згідно умов даної оферти. Згідно п. 1 розділу IV оферти у випадку прострочення строків повернення кредиту позичальник має право укласти з кредитодавцем угоду про відтермінування повернення кредиту за умови сплати комісії за відтермінування строку повернення кредиту. Розмір комісії, в залежності від строку відтермінування повернення кредиту та суми кредиту розраховується наступним чином: за строк відтермінування повернення кредиту на 7 днів розмір комісії становить 1,43 % за день та в загальному складає 10,01 %; за строк відтермінування повернення кредиту на 15 днів розмір комісії становить 1,30 % за день та в загальному складає 19,5 %; за строк відтермінування повернення кредиту на 30 днів розмір комісії становить 1,05 % за день та в загальному складає 31,5 %.

З витягу з реєстру надісланих СМС-повідомлень клієнту вбачається, що відповідач ОСОБА_1 24 рази користувалася послугою про відтермінування повернення кредиту строком на 7 днів, та відповідно до умов оферти сплачувала комісію у розмірі 700,00 грн за кожен раз такого відтермінування, що в загальному розмірі склало 16800,00 грн.

Таким чином, твердження відповідача, що вона виконала умови договору та сплатила заборгованість за кредитним договором не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи.

Також, з урахуванням здійснених відповідачем пролонгацій, судом встановлено, що строк кредитного договору було продовжено до 30.04.2019. Тобто в термін з 21.11.2018 по 30.04.2019 користування кредитом відповідачем відбувалося на умовах, визначених договором, і проценти нараховані виключно за період користування кредитом, водночас проценти за прострочення за даним договором за даний період не нараховувались і до стягнення не заявлені.

За таких умов, суд вважає доведеною суму заборгованості відповідача перед позивачем, яка складається з: сума основного боргу 7000,00 грн, проценти - 686,00 грн, інфляційні втрати 1505, 19 грн та 650,68 грн - три відсотки річних.

Відтак, наданими позивачем доказами в обґрунтування заявлених позовних вимог підтверджено його право вимоги до відповідача ОСОБА_1 та правомірність нарахування заборгованості за договором №1790972. Доведено, що відповідачем належним чином не виконано взяті на себе кредитні зобов`язання, заборгованість за договором не погашена, що призвело до порушення майнових прав та інтересів позивача, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову.

Вирішення питання щодо судових витрат у справі.

Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява ТОВ «АІА Фінанс груп» була подана до суду у електронному вигляді з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», позивачем сплачено судовий збір із застосуванням понижуючого коефіцієнту 0,8 у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією АТ «Ощадбанк» від 02.07.2025 (а.с. 1).

Враховуючи те, що суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача в порядку розподілу судових витрат підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 гривень. Однак, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Вказане правило неодноразово підтримано судовою практикою: постанови Верховного Суду України № 6-152цс17 від 01 березня 2017 року та № 6-1065цс17 від 16 серпня 2017 року, Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 707/2717/21, від 10 січня 2024 року у справі № 757/48467/21, від 16.04.2025 у справі № 361/5009/22).

У пункті 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема особи з інвалідністю I та II груп.

Відповідач ОСОБА_1 є особою з числа осіб з інвалідністю IІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення від 15.05.2024 серії НОМЕР_1 (а.с.101).

З урахуванням наведеного, враховуючи, що відповідач звільнена від сплати судового збору, такі судові витрати позивача підлягають компенсації ТОВ «АІА Фінанс груп» за рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з ч. 3 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, у прохальній частині позову міститься вимога про стягнення з відповідача 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Так, на підтвердження надання правничої допомоги у визначеному розмірі, до матеріалів справи долучено: копію договору про надання правничої (правової) допомоги № 21-3 від 01.09.2021, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «АІА Фінанс груп» (а.с. 30-32); копію додаткової угоди № 13 до договору № 21-3 про надання правничої (правової) допомоги від 06.02.2025 (а.с.33); копію ордеру на надання правничої допомоги серії АІ № 1893936 (а.с.34); копію акта про надані послуги правничої допомоги № 250702-1 від 02.07.2025 на суму 10000,00 грн (а.с. 35); платіжну інструкцію № 435 від 29.05.2025 на суму 25900,00 грн (а.с.36).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд бере до уваги, позицію викладену у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, зокрема, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі №922/1964/21, провадження № 12-14гс22).

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (постанова Верховного Суду від 12.01.2023 року у справі № 910/8342/21).

Суд приймає до уваги, що у відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, оскільки такі витрати є надмірними просить суд зменшити суму витрат, керуючись принципом пропорційності.

Метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання сторони утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 30.01.2023 року № 910/7032/17).

Так, Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової Постанови Великої Палати Верховного Суду № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) від 19.02.2020 року.

Також Верховний Суд у справах № 905/1795/18 та № 922/2685/19 зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, усі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, при визначенні суми відшкодування, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При цьому, суд враховує, що складання позову у даній справі не потребувало аналізу великої кількості документів, справа розглянута у спрощеному провадженні за відсутності сторін у судових засіданнях.

Так, надання правничої допомоги адвокатом у даній справі зводилося до складання та подання позовної заяви, з невеликою кількістю доказів, а також відповіддю на відзив.

Враховуючи зазначене, клопотання відповідача про зменшення суми витрат понесених на правничу допомогу, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених витрат, предмет та ціну позову, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд вважає що заявлений позивачем розмір для стягнення витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню у сумі 4000,00 грн, що відповідає критеріям розумності, співмірності до ціни позову, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору.

На підставі наведеного та керуючись ст. 205, 207, 525-527, 530, 625, 626-629, 638-639, 1048-1049, 1056-1 ЦК України, ст. 2, 4, 12,13,76, 80-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 274-279, 280-285, 353-354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс груп» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс груп» заборгованість за договором про надання кредиту №1790972 від 13.11.2018 в сумі 9 841,87 грн (дев`ять тисяч вісімсот сорок одну гривню вісімдесят сім копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс груп» понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000,00 грн (чотири тисячі гривень 00 копійок).

Компенсувати товариству з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс груп» за рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України, судовий збір в розмірі 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні сорок копійок), сплачений позивачем при поданні позову.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач товариства з обмеженою відповідальністю «АІА Фінанс груп», юридична адреса: вул. Михайлівська, буд. 15/1, літ. Б, м. Київ, .

Відповідач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повне рішення суду складено 15.12.2025.

Суддя О.Є. Голуб