Справа № 588/1598/25
Провадження № 2/588/662/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 грудня 2025 року м. Тростянець
Тростянецький районний суд Сумської області у складі: головуючого судді Огієнка О.О., за участю секретаря судового засідання Гаврилович Я.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
ОСОБА_1 у вересні 2025 року звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 28.10.1995 вона уклала шлюб з відповідачем та рішенням суду від 22.03.2019 шлюб між ними був розірваний.
За час шлюбу, 29.03.2000, за спільні кошти, ними було придбано частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Також відповідачу на підставі договору дарування від 09.06.1999 належить частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Після розірвання шлюбу вона не дійшла згоди з відповідачем щодо поділу спільного майна подружжя. Відповідач не визнає її право на частину нерухомого майна придбаного за час перебування у шлюбі.
Посилаючись на зазначені обставини позивачка просить суд:
1) визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таке нерухоме майно:
- 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудам, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;
2) провести розподіл нерухомого майна та виділити ОСОБА_1 у власність:
- 1/4 частину житлового будинку загальною площею 86,7 кв.м., житловою площею 44,7 кв.м. з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;
3) стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.
Ухвалою суду від 12.09.2025 було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 21.10.2025 було закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено до судового розгляду.
У судове засідання сторони не з`явилися.
Позивачка подала заяву, в якій зазначила, що просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, але у судове засідання повторно не з`явився та не повідомив про причини неявки і не подав відзив.
Згідно вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи викладене, суд вважає можливим провести по справі заочний розгляд.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що між сторонами мають місце сімейні та цивільні правовідносини, пов`язані із спорами про право власності, позов частково обґрунтований і підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.
Судом установлено, що 28.10.1995 у Калюженському сільвиконкомі Лебединського району Сумської області був зареєстрований шлюб між позивачкою та відповідачем, актовий запис № 8 (а.с. 54).
Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 22.03.2019 шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний (а.с. 53).

Згідно договору дарування частини жилого будинку від 09.06.1999 відповідач отримав у дар 1/2 частину жилого будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 51-52).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 29.03.2000 відповідачем було придбано 1/2 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 49-50).

Згідно інформаційної довідки виданої КП Охтирської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планувальних робіт» від 15.08.2025 за № 723, за адресою: АДРЕСА_1 , за даними інвентаризації станом на 14.08.2025 розташовані наступні будівлі та споруди: під літ. «А-1» житловий будинок загальною площею 86,7 кв.м., житловою площею 44,7 кв.м.; під літ. «а» тамбур; під літ. «Б» літня кухня-сарай-гараж; під літ. «пг» - погріб; під літ. «№ 1» - ворота; під № 2» - огорожа. Право власності на нерухоме майно зареєстровано Охтирським БТІ у реєстровій книзі №47 за реєстровим № 2241 за ОСОБА_2 на підставі договору дарування частини жилого будинку від 09.06.1999 1/2 частина, а також на підставі договору купівлі-продажу від 29.03.2000 1/2 частина (а.с. 48).

З державних актів на право власності на земельну ділянку серії СМ № 180308 від 14.01.2004 та серії СМ № 180309 від 14.01.2004, а також витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 13.08.2025, вбачається, що відповідачеві належать на праві власності земельні ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: загальною площею 0,0869 га, кадастровий номер :00:008:0064, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); загальною площею 0,0202 га, кадастровий номер :00:008:0065, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Вказані земельні ділянки були передані відповідачеві безоплатно на підставі рішення 13 сесії 24 скликання Тростянецької міської ради від 18.11.2003 за №365 (а.с. 24-47).

Спір між сторонами виник з приводу поділу майна набутого за час шлюбу.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно п. 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Як роз`яснено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Враховуючи установлені судом обставини про те, що відповідачем за час шлюбу з позивачкою в інтересах сім`ї, було придбано 1/2 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 тому така частина нерухомого майна є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Разом із тим, земельні ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1 були набуті відповідачем у порядку безоплатної приватизації.

Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913 «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766 «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності 12 червня 2012 року.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого державного земельного фонду змінювався.

При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із державного земельного фонду, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності дружини або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 442/6318/17 (провадження № 61-833св20) та від 15 вересня 2021 року у справі № 158/1378/20-ц (провадження № 61-7498св21).

Таким чином, оскільки спірні земельні ділянки були набуті відповідачем у результаті безоплатної передачі із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації, а не придбані за спільні кошти чи у результаті спільної праці подружжя, тому відсутні підстави для визнання цих земельних ділянок спільним майном подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до положень ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 691/1240/18, провадження № 61-4680св23, зазначено, що згідно з усталеною судовою практикою щодо застосування частини п`ятої статті 71, статті 365 ЦК України суд визнає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій. Верховний Суд звертає увагу, що визнання права на половину частини спірного майна (визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі) є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України, а тому суд може визнати право на частку у спільному майні подружжя за вказаних вище умов.

Отже, зважаючи на те, що 1/2 частина житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки у праві спільної сумісної власності є рівними, сторони не досягли згоди щодо поділу цього майна, тому суд вважає, за необхідне визнати за позивачкою та відповідачем, в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на спірну частину будинку з господарськими та побутовими будівлями по 1/4 частині за кожним.

Вирішуючи спір у частині поділу земельної ділянки, на якій розташована спірна частина житлового будинку суд враховує таке.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 зроблено висновок, що перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній (постанова).

Таким чином, суд вважає, що хоча ОСОБА_2 і отримав у приватну власність шляхом приватизації земельну ділянку загальною площею 0,0869 га, кадастровий номер :00:008:0064, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по АДРЕСА_1 , однак при вирішенні даного спору суд визнає за позивачкою право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями розташованих на даній земельній ділянці, тому за позивачкою, з урахуванням принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель, необхідно визнати право власності на 1/4 частину вказаної земельної ділянки.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для поділу земельної ділянки загальною площею 0,0202 га, кадастровий номер :00:008:0065, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1 , оскільки, така земельна ділянка є особистою власністю відповідача.

Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачка при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 1347,75 грн (а.с. 1).

Однак у ході судового розгляду встановлено, що сукупна вартість спірного нерухомого майна становить 276750 грн.

Отже позивачкою недоплачено судовий збір у розмірі в розмірі 1419,75 грн, тому ці кошти суд вважає за необхідне стягнути з позивачки при ухваленні рішення.

Враховуючи, що позовні вимоги судом задоволені частково (на 97%), тому з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на оплату судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 2684,48 грн.

Керуючись вимогами статей 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таке нерухоме майно:

-1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудам, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) провести розподіл нерухомого майна та виділити ОСОБА_1 у власність:

- 1/4 частину житлового будинку загальною площею 86,7 кв. м., житловою площею 44,7 кв.м., з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;

-1/4 частину земельної ділянки загальною площею 0,0869 га, кадастровий номер :00:008:0064, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави недоплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 1419 (одна тисяча чотириста дев`ятнадцять) грн 75 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 » кошти на відшкодування судових витрат по оплаті судового збору в розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 48 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення суду складено 18.12.2025.

Суддя О. О. Огієнко