Номер провадження: 22-ц/813/7152/25
Справа № 522/5934/18
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бориченко Катерина Валеріївна на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2025 року, постановлену під головуванням судді Абухіна Р.Д., повний текст ухвали складений 04 серпня 2025 року, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Приморський відділ державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, -

в с т а н о в и в:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, заінтересовані особи Приморський відділ державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, в якій просить скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, встановлене ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.04.2018 року.

В обґрунтування заяви зазначив, що такий захід як обмеження у права виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обмежує його право на свободу, обмежує його права, не має нічого спільного з досягненням мети виконавчого провадження.

Заявник є пенсіонером (72 роки), тобто особою непрацездатного віку, відповідно немає ніякого доходу крім пенсії та не може спричиняти заходи щодо виконання зобов`язань в рамках ВП 54393029, зокрема шляхом працевлаштування, з огляду на вік та стан здоров`я.

У ОСОБА_1 діагностовано ряд захворювань. Єдиним джерелом доходів ОСОБА_1 є пенсія, на 20% якої звернуто стягнення постановою державного виконавця, ще у 2017 році, а відрахування здійснюється у виконавчому провадженні, де стягувачем є ПАТ «МТБ Банк», який виведений із зведеного виконавчого провадження. Тобто, «непогашення» суми боргу відбулось виключно на підставі безвідповідальних дій виконавця, який при наявності механізму забезпечення виконання зобов`язань боржника у виконавчому провадженні не вжив усіх необхідних заходів для його реалізації. За таких обставин не можливо стверджувати про ухилення саме заявника від виконання зобов`язань, оскільки самим виконавцем не вжито всіх можливих заходів з метою реалізації своїх функцій.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2025 року у задоволені заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бориченко К.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, прийняти постанову, якою заяву задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , дійшов помилкового висновку про те, що оскільки заявником заборгованість не погашена немає підстав для скасування обмеження, так як законом встановлена можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання, проте, матеріали справи не містять жодних доказів умисного ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

В судове засідання, призначене на 09 грудня 2025 року представник Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Павліченко І.М. не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 86, 87 зв.б., 88-89 т. 4).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Бориченко К.В., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 06 червня 2017 року у справі № 509/3442/26-ц з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 838535,00 грн. Рішення набрало законної сили. На підставі рішення суду виданий виконавчий лист.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/2660/17 від 04 жовтня 2017 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» стягнута заборгованість за відсотками за кредитним договором в сумі 216227,39 доларів США.

Рішення суду набрало законної сили та на його підставі судом виданий виконавчий лист.

Постановою державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 27 липня 2017 року відкрито виконавче провадження № 5439302 про примусове виконання виконавчого листа № 509/3442/16-ц, виданого 06 червня 2017 року Овідіопольським районним судом Одеської області.

16 листопада 2017 року державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області відкрито виконавче провадження № 55168910 про примусове виконання виконавчого листа № 522/2660/17, виданого 04 жовтня 2017 року Приморським районним судом м. Одеси.

02 квітня 2018 року виконавчі провадження №54393029 та №55168910 об`єднані у зведене виконавче провадження №56098463.

В рамках зведеного виконавчого провадження №56098463 державний виконавець Першого Приморського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із заявою, у якій просив суд вирішити питання про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа до виконання зобов`язань за виконавчим листом № 509/3442/16-ц, виданим Овідіопольським районним судом Одеської області 06 червня 2017 року.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.04.2018 року, яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 28.03.2019 року у справі № 522/5934/18 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без вилучення паспортного документа до виконання зобов`язань за виконавчим листом № 509/3442/16-ц, виданого Овідіопольським районним судом Одеської області 06.06.2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 838 535 грн.

Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що виїзд за кордон унеможливить виконання зобов`язань, покладених на ОСОБА_1 судовим рішенням, якезаявником не виконано.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Згідно п. 5 ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні (ч. 3 ст. 441).

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи своєю власну.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб як найскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише оскільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (рішення Європейського суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України по суті це забезпечувальний захід виконання судового рішення про стягнення суми боргу.

Закінчення дії тимчасового обмеження у праві виїзду фізичної особи боржника здійснюється у разі погашення суми боргу, зазначеної у рішенні суду, у зв`язку з якою було застосовано таке обмеження.

Відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України, суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника, тобто до зазначеної заяви боржником повинні бути долучені належні, обґрунтовані та достатні докази на підтвердження наявності відповідних підстав для скасування таких заходів забезпечення виконання судового рішення.

На підставі вищевикладених обставин, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України, оскільки виїзд за кордон унеможливить виконання зобов`язань, покладених на ОСОБА_1 судовим рішенням.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Судове рішення відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бориченко К.В. про те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , дійшов помилкового висновку про те, що оскільки заявником заборгованість не погашена немає підстав для скасування обмеження, так як законом встановлена можливість тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання, проте, матеріали справи не містять жодних доказів умисного ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки ОСОБА_1 не виконані зобов`язання за рішенням суду, на підставі якого був виданий виконавчий лист та на підставі якого відкрите виконавче провадження з виконання судового рішення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

З урахуванням того, що рішення суду боржником виконано не було, а відомостей про завершення виконавчого провадження матеріали справи не містять, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у відповідності до статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, а тому підстав для скасування ухвали суду з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального або процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права і підстави для її скасування відсутні.

На підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бориченко Катерина Валеріївна залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 31 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 18 грудня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда