КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року

справа № 758/18300/21

провадження № 22-ц/824/7703/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.

при секретарі: Яхно П.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Котюк Ірина Володимирівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року, постановлене під головуванням судді Сіренко Б.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Котюк Ірина Володимирівна, про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач) звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовною заявою, в якій просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 (далі за текстом - ОСОБА_4 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ангеловською О. С. (далі за текстом - приватний нотаріус Ангеловська О. С.) 27.01.2020 року за реєстровим № 136, спадкоємцем за яким є ОСОБА_2 (далі за текстом - відповідач).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір, ОСОБА_4 .

На день своєї смерті ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , співвласницею якої вона була.

Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І. В. (далі за текстом - приватний нотаріус Котюк І. В.) заведено спадкову справу 04/2021 щодо майна померлої ОСОБА_4 . Позивач у встановлений законом спосіб звернулася до приватного нотаріуса Котюк І. В. із заявою про прийняття спадщини як спадкоємець першої черги спадкування.

Згідно з отриманим позивачем повідомленням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Котюк І. В. від 07.12.2021, ОСОБА_4 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ангеловською О. С. 27.01.2020 року за реєстровим № 136 (далі за текстом - Заповіт), в якому вона заповідала все належне їй на день смерті майно відповідачу, у зв`язку з чим, свідоцтво про право на спадщину за законом позивачці видано бути не може.

Позивач зазначає, що останні роки життя ОСОБА_4 мала проблеми зі здоров`ям, проходила обстеження та лікування в різних медичних закладах, крім того, у неї були ознаки прогресуючої хвороби Альцгеймера, вважає, що ОСОБА_4 в момент складання оскаржуваного Заповіту не усвідомлювала значення своїх дій через власний психічний та емоційний стан.

З цих підстав, посилаючись на порушення її права як спадкоємця першої черги, позивач просила визнати Заповіт недійсним.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що ухвалою від 04.12.2024 суд, визнавши обґрунтованість клопотання представника позивача, постановив витребувати у приватного нотаріуса Ангеловської О.С. матеріали нотаріальної справи щодо посвідчення оспорюваного заповіту.

Проте вже 20.12.2024, тобто через 16 днів, не дочекавшись надходження витребуваних доказів, суд ухвалив рішення по суті спору. Суд першої інстанції ґрунтував своє рішення виключно на фотокопії заповіту, що категорично суперечить вимогам статей 77-78 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів.

Звертає увагу суду, що заповіт, будучи одностороннім правочином, який відповідно до статті 1247 ЦК України вчиняється у письмовій формі з дотриманням спеціальних вимог щодо нотаріального посвідчення, за своєю правовою природою вимагає дослідження виключно в оригіналі.

Закриття підготовчого провадження до отримання витребуваних матеріалів нотаріальної справи фактично позбавило позивачку реалізації диспозитивного права на зміну підстав позову, гарантованого статтею 49 ЦПК України. Таке обмеження набуває особливої процесуальної ваги з огляду на наявність обґрунтованих сумнівів щодо автентичності підпису заповідачки та встановленого судом факту участі нотаріуса у протиправних діях щодо майна позивачки.

Неврахування судом обґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи спричинило низку істотних процесуальних порушень, що у своїй сукупності унеможливили реалізацію права на справедливий суд.Суд також не забезпечив належної перевірки дотримання процедури посвідчення заповіту, що в контексті встановлених фактів протиправної поведінки нотаріуса. Зокрема, не було перевірено дотримання вимог щодо встановлення особи заповідачки, перевірки її дієздатності, роз`яснення правових наслідків заповіту та інших імперативних вимог законодавства щодо порядку посвідчення заповітів.

В відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 зазначає, що заповідач не зобов`язаний розголошувати зміст свого заповіту будь-кому, включаючи спадкоємців, нотаріуса або інших осіб, крім випадків, коли він сам цього бажає.

Апелянтом не доведено, а судом не встановлено порушення діючого законодавства України при складенні та/або посвідченні оскаржуваного заповіту.

Твердження апелянта, що заповідачка ніколи не висловлювала наміру заповідати все своє майно відповідачу є лише висловленням власної думки апелянта та роздумами щодо ймовірних дій заповідача, проте не узгоджуються з нормами діючого в Україні законодавства.

Медична документація, як та, що подана позивачем (апелянтом) разом з позовною заявою, так і витребувана судом у медичних установ, не містить відомостей щодо стану здоров`я заповідача - ОСОБА_4 в день складання заповіту, а також відомостей щодо наявності у неї стійких розладів, розладів, які здатні впливати на усвідомлення нею значення своїх дій.

Встановлений іншим судовим рішенням факт участі нотаріуса Ангеловської О.С. у протиправних діях щодо майна позивачки, не має жодного значення для правильного вирішення даної справи.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що існування обставин, на які посилається позивач, спростовується висновком судово-психіатричного експерта № 387 від 11.04.2024 року. Доказів, які підтверджують наявність правових підстав для визнання заповіту недійсним, позивачем надано не було.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 27.01.2020 року склала заповіт, яким заповідала все належне їй майно відповідачу. Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Ангеловською О. С. 27.01.2020 року за реєстровим № 136 (т. 1, а. с. 71).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 13.04.2021 року Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла у місті Києві ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 23.03.2021 року складено відповідний актовий запис № 6723 (т. 1, а. с. 9).

Позивач є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 04.07.1970 року (т. 1, а. с. 10).

У відповідь на заяву позивача від 07.12.2021 року про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 приватний нотаріус Котюк І. В. листом № 103/02-14 від 07.12.2021 повідомила, що ОСОБА_4 склала заповіт на все своє майно, спадкоємцем за яким є відповідач, у зв`язку з чим, свідоцтва про права на спадщину за законом позивачу не можуть бути видані (т. 1, а. с. 15).

Відповідно до ст. 1233 Цивільного кодексу України, заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт є одностороннім правочином - дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 3 ст. 202 ЦКУ одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Застосування цього положення ЦК України стосовно заповіту пов`язане із заповітом подружжя, який складається двома особами - подружжям.

Як було встановлено судом, ОСОБА_4 27.01.2020 року склала заповіт, яким заповідала все належне їй майно відповідачу. Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Ангеловською О. С. 27.01.2020 року за реєстровим № 136 (т. 1, а. с. 71).

Право на заповіт відповідно до ч. 1 ст. 1234 ЦКУ має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Нотаріус, відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат», окрім встановлення особи, що звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має також встановити її дієздатність.

Пп. 1.7 п. 1 глави 3 розділу ІІ Порядку містить вимогу про зазначення перед підписом заповідача інформації, що заповіт прочитаний заповідачем вголос і підписаний ним власноручно.

Ч. 3 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» вимагає при нотаріальному посвідченні викладення заповітів на спеціальних бланках нотаріальних документів, при будь-якому способі письмової фіксації заповіту, включаючи його написання заповідачем власноручно, використовуються спеціальні бланки нотаріальних документів.

Завершальним етапом нотаріального посвідчення заповітів є обов`язкове внесення відомостей про заповіти до Спадкового реєстру. Нотаріус вносить відомості до Спадкового реєстру в день вчинення відповідної нотаріальної дії (п. 2.5 ч. 2 Положення про Спадковий реєстр).

Апелянтом не доведено, а судом не встановлено порушення діючого законодавства України при складенні та/або посвідченні оскаржуваного заповіту.

Згідно з нормами діючого в Україні законодавства, заповідач не зобов`язаний розголошувати зміст свого заповіту будь-кому, включаючи спадкоємців, нотаріуса або інших осіб, крім випадків, коли він сам цього бажає. Це є одним з ключових аспектів свободи заповіту, що гарантує конфіденційність волевиявлення заповідача.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Судом першої інстанції встановлено, що на момент укладення заповіту ОСОБА_4 дійсно перебувала у закладі охорони здоров`я за станом здоров`я, де був згодом посвідчений оспорюваний заповіт, що підтверджено доказами, які містяться у матеріалах справи та не оспорюються сторонами, а тому приймаються судом до уваги.

Медична документація, як та, що подана позивачем разом з позовною заявою, так і витребувана судом у медичних установ, не містить відомостей щодо стану здоров`я заповідача в день складання заповіту, а також відомостей щодо наявності у неї стійких розладів, розладів, які здатні впливати на усвідомлення нею значення своїх дій.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 387 від 11.04.2024 року за результатами посмертної судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4 під час укладання заповіту (27.01.2020 року) страждала на органічне ураження головного мозку складного ґенезу з органічним психосиндромом (згідно з МКХ-10: F 07.9) та за своїм психічним станом вона могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, наявні у ОСОБА_4 захворювання та медичні препарати, які вона приймала, не впливали на свідомість ОСОБА_4 та не позбавляли її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 1, а. с. 201).

Таким чином, матеріалами справами підтверджено, що при складанні заповіту ОСОБА_4 , за своїм психічним станом, могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При зверненні з позовом ОСОБА_1 просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 з підстав того, що на думку позивача, ОСОБА_4 - мати позивачки, за життя ніколи не висловлювала наміру заповідати все своє майно відповідачу - ОСОБА_2 . Більше того, навіть після дати, зазначеної у заповіті (27.01.2020), вона жодного разу не згадувала про факт складання такого заповіту у спілкуванні з донькою чи іншими близькими особами.

На думку позивача така поведінка заповідачки не узгоджується з звичайною практикою вчинення заповітів та нормальним порядком спадкових правовідносин, адже складання заповіту є вольовим актом спадкодавця щодо розпорядження майном на випадок своєї смерті, який зазвичай супроводжується відповідними комунікаціями з потенційними спадкоємцями для забезпечення подальшого виконання такої волі.

Відсутність будь-яких згадок про складений заповіт у подальшому спілкуванні з донькою викликає в позивача сумніви щодо відповідності змісту заповіту справжній волі заповідачки.

Тобто підставами позову позивач обґрунтувала те, що заповідачка не усвідомлювала значення своїх дій, просила призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Проте позивач не просила провести посмертну почеркознавчу експертизу.

З огляду на вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що існування обставин, на які посилається позивач, спростовується висновком судово-психіатричного експерта № 387 від 11.04.2024 року. Доказів, які підтверджують наявність правових підстав для визнання заповіту недійсним позивачем надано не було, а відтак відмова у задоволенні позову суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.

Згідно з вимогами статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленого судового рішення.

Керуючись ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді