КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 381/1126/25

11 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Тітковій І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_1 адвоката Скріжаєвської Любові Петрівни на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді АнапріюкС.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що позивач та відповідач з 24 квітня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач зазначає, що з 23 березня 2022 року він перебував у лавах ЗСУ, брав активну участь у бойових діях. Діти проживали разом з відповідачкою, позивач перераховував їй кошти на картковий рахунок на утримання дітей. У вересні 2022 року відповідач залишила дітей, забрала всі кошти і почала проживати окремо від сім`ї.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.02.2023 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області від 10.04.2023 року визначено місце проживання дітей з батьком.

Судовим наказом Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.07.2024 з відповідачки стягнуто аліменти на користь позивача на утримання дітей. Однак відповідачка не сплачує аліменти на утримання дітей, матеріальної допомоги не надає, у зв`язку з чим за нею обліковується заборгованість зі сплати аліментів.

Позивач повідомляє, що, незважаючи на таке ставлення відповідачки до свої материнських обов`язків, він ніколи не заперечував проти її зустрічей з дітьми і намагався виховувати дітей так, щоб у них не виникало негативного ставлення до матері.

Водночас, відповідач повністю відсторонилась від виховання, утримання та забезпечення дітей, не цікавиться їхніми успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не забезпечує необхідним харчуванням, не надає дітям доступ до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не створює умов для отримання ними освіти, чим створює умови, які шкодять інтересам дітей.

На думку позивача, ці обставини свідчать про наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Вказане твердження він обґрунтовує з посиланням на приписи ст. 155 СК України, згідно з якою батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Також позивач посилається на п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, відповідно до якого мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

З огляду на вище викладене просив суд позбавити батьківських прав відповідача відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області про позбавлення батьківських прав.

Дата складання повного тексту рішення зазначена 16 липня 2025 року.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень, заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2025 року, було оприлюднене в реєстрі 17 липня 2025 року.

Не погоджуючись з заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2025 року, 06 серпня 2025 року позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким позбавити батьківських прав ОСОБА_2 .

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи.

Зазначає, що відповідачка висловила свою думку щодо свого батьківства написавши і нотаріально засвідчивши відповідну заяву. Відповідач жодного разу не з`явилась в судове засідання, не вказувала на зміну її ставлення до вихованні дітей, не подала доказів на підтвердження таких змін. На думку апелянта всі ці обставини свідчать про відсутність інтересу до дітей та відсутність бажання змінити поведінку.

Вважає помилковими висновки суду першої інстанції відносно того, що при позбавленні відповідачки батьківських прав матиме місце позбавлення матері будь-якого спілкування з дітьми і можливості такого спілкування в майбутньому.

Вказує на те, що не грунтуються на вимогах законодавства і висновки суду першої інстанції відносно того, що написана і нотаріально посвідчена заява відповідачки про відмову від своїх батьківських прав нібито свідчить про відсутність підстав для звернення позивача до суду за захистом своїх прав.

В судове засідання з`явився ОСОБА_1 та його представник адвокат Скріжаєвська Любов Петрівна, які підтримали доводи апеляційних скарг та просили їх задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, до Київського апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи без її участі.

Третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області в судове засідання не з`явилась, 28 жовтня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи без участі третьої особи.

З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе розглядати справи без участі не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Позивач та відповідач перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.02.2023 року у справі № 381/3832/22 (а.с.13).

Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчать відомості свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 11), серії НОМЕР_2 (а.с. 12).

Рішенням Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області від 10.04.2023 № 158 визначено місце проживання малолітніх дітей, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.19).

Судовим наказом Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25.07.2025 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньок у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 15.07.2024 і до досягнення дітьми повноліття (а.с.14).

Згідно з відомостями розрахунку заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей, наданого Фастівським ВДВС у Фастівському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ), станом на 27.01.2025 заборгованість відповідача по аліментах складає 30 296,94 грн (а.с. 17).

Відповідно до довідки № 6 від 25.04.2023, виданої Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Монтажник-8», ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , дійсно проживає з 2013 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з ним проживають його діти: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без матері (а.с. 21).

Відповідно до довідки № 7 від 25.04.2023, виданої Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Монтажник-8», доньки ОСОБА_5 і ОСОБА_5 знаходяться на утриманні ОСОБА_1 (а.с.20).

Відповідно до характеристики №17 від 07.02.2025, виданої Фастівським ліцеєм № 5 Фастівської міської ради Київської області, ОСОБА_5 навчається у закладі з 01.09.2024 року. Зарекомендувала себе як здібна, розумна дитина. Має середні досягнення у навчанні, бере активну участь у позаурочному житті класу. Дуже дружня, добра дитина. Батько дитини, ОСОБА_1 , бере активну участь у житті класу, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, забезпечує відвідування навчальних екскурсій, організовує правильне проведення вільного часу, контролює навчання доньки та завжди цікавиться її успіхами. Мати ОСОБА_2 із дитиною не спілкується, з сім`єю не проживає. У вихованні дитини участі не бере. З класним керівником на зв`язок не виходила, на батьківські збори не з`являлась (а.с.23).

Відповідно до характеристики №18 від 07.02.2025, виданої Фастівським ліцеєм № 5 Фастівської міської ради Київської області, ОСОБА_6 перейшла з іншого навчального закладу в 4-А клас з 1 вересня 2024 року. За час навчання має навчальні досягнення достатнього та середнього рівня. Особливої зацікавленості до шкільних предметів не виявляє і навчається не в повну міру своїх можливостей. Дівчинка дружня, добра, спокійна, стримана, має позитивне ставлення до трудової діяльності. Не вступає в конфлікт з вчителями та однокласниками. Дівчинка проживає з татом та сестрою. Тато приділяє належну увагу вихованню дитини, відповідально ставиться до її навчання і виховання. Підтримує контакт з класоводом, реагує на прохання та зауваження вчителів. Мама з родиною не живе, у догляді, вихованні участі не приймає. З класоводом за період навчання учениці на контакт не виходила, збори не відвідувала (а.с.24).

Згідно з довідкою №6/466 від 30.10.2024, виданою ІНФОРМАЦІЯ_6 , солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у ІНФОРМАЦІЯ_7 Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_8 » Сухопутних військ Збройних сил з 28 жовтня 2024 року по теперішній час ( ІНФОРМАЦІЯ_9 від 28.11.2024 № 284) (а.с. 25).

Відповідно до характеристики № 7/1484 від 11.02.2025, виданої ІНФОРМАЦІЯ_6 , солдат ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проходить військову службу за мобілізацією на посаді оператора відділення призову ІНФОРМАЦІЯ_10 з 28.10.2024 року. За час перебування на посаді зарекомендував себе як відповідальний працівник. До виконання своїх посадових обов`яків ставиться сумлінно. Користується повагою серед інших військовослужбовців. Будь-які компроментуючі матеріали на ОСОБА_1 відсутні. Самостійно виховує двох неповнолітніх дітей (а.с. 26).

Відповідно до відомостей військового квитка серії НОМЕР_3 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 на підставі Указу Президента України від 28.10.2024 №741/2024 він призваний у ЗСУ по мобілізації.

Відповідно до змісту заяви ОСОБА_2 від 25.04.2023, посвідченої приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Віннічук Н.В. 25.04.2023 року, зареєстрованої в реєстрі за № 264, ОСОБА_2 відмовляється від своїх батьківських прав у відношенні її доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області № 06-23/2900 від 23.05.2025, врахувавши рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, протокол № 6 від 06.05.2025, рішення виконавчого комітету Фастівської міської ради від 21.05.2025 № 307, Орган вважає доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини, позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , відносно дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на те, що У цій справі суд не встановив такі обставини, які б свідчили про те, що відповідачка не відповідає вимогам, необхідним для виховання дітей, що вона своїми свідомими та регулярними діями заподіювала шкоду своїм дітям або ж що її спосіб життя та морально-етичні переконання становлять загрозу для здоров`я та розвитку дітей, що спілкування дітей з відповідачкою порушувало права дитини на безпечне дитинство, на захист, піклування, виховання.

Опитавши у судовому засіданні старшу доньку сторін у цій справі, суд першої інстанцції встановив, що дитина знає рідну матір. Дитина сумувала за матір`ю після розриву стосунків з нею. З часом сум зменшився, дитина звикла жити тільки з татом. Дитина не розуміє, чому мати допускає деякі вчинки. Інколи певна поведінка матері засмучує дитину. Дитина переживає, коли мати тривалий час їй не телефонує. Водночас дитина завжди готова до спілкування з матір`ю, завжди відповідає на її телефонні дзвінки. Дитина не боїться свою матір, її вчинки ніколи її не лякали, дівчинка не просить захисту у інших дорослих від будь-яких дій матері. Дитина повідомила, що була б не проти частіше спілкуватись зі своєю мамою, але вона розуміє, що теперішня ситуація у їхній сім`ї цьому не сприяє, тому звикла до нечастих розмов з мамою. Дитина повідомила, що її молодша сестричка сумує за мамою. Мати, хоча і нечасто, проте проявляє цікавість стосовно життя дітей, телефонує їм 1-2 рази на місяць та обмінюється з ними інформацією, фотографіями.

З огляду на фактичні обставини цієї справи суд першої інстанції не встановив відсутність можливості відновити належний зв`язок дитини зі своєю матір`ю ? відповідачем у справі. Більше того, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, суд вважав, що надання матері-відповідачці можливості відновити контакт зі своїми дітьми може призвести до позитивних наслідків.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (частини шоста - восьма статті 7 СК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (частини перша - третя статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання ним інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до частини першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

В свою чергу, тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У частині першій статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункту 1 статті 18 Конвенції).

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частини восьма, дев`ята статті 7 СК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 57, 58, від 07 грудня 2006 року).

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року в справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), вказано, що «розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій застосували положення статті 164 СК України без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, не взяли до уваги, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Встановивши фактичні обставини справи, суди неправильно розтлумачили поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і дійшли помилкового висновку, що бездіяльність при виконанні батьківських обов`язків свідчить про наявність підстав для позбавлення останнього батьківських прав відносно його доньки, яка проживає разом з матір`ю. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. У цій справі судами не встановлено обставин, які б свідчили про те, що батько не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю у новій сім`ї. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року в справі № 722/225/23 (провадження № 61-248св24), зазначено, що «Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21. Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування. Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав. Суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, оскільки вимушене тимчасове перебування відповідачки за кордоном (внаслідок життєвих обставин) дійсно створюють певні труднощі у налагодженні стосунків між матір`ю та дітьми. Але при цьому мати не усувається від виховання та утримання своїх дітей, цікавиться їхнім життям та бажає в подальшому належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. Верховний Суд враховує, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не відповідає інтересам дітей. Апеляційний суд обґрунтовано не погодився із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав, оскільки цей висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення матері батьківських прав. Висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків. Та обставина, що тимчасово перебуває за кордоном, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів. При цьому апеляційний суд обґрунтовано зазначав, що позивач при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дітей. Матері не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду компетентних органів. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23 (провадження № 61-14891св23)».

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів […] Посилання на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставною скасування судових рішень, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та дітьми, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дітьми з боку їх матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його дітей. Особливо в ситуації, коли батько наполегливо вказував, що він хоче відновити та розвивати стосунки зі своїми дітьми (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц зазначено, що «позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що зазначені позивачем обставини свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення його батьківських обов`язків відносно доньки є помилковими».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2023 року у справі № 522/9895/22 зазначено, що «доводи касаційної скарги про ненадання відповідачем, який перебуває за кордоном, матеріальної допомоги на утримання дитини, колегія суддів не приймає, оскільки вказана обставина в силу положень статті 164 СК України не є підставою для позбавлення особи батьківських прав, адже сама по собі не свідчить про ухилення відповідачем від виконання обов`язків із виховання дитини».

Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22 (провадження №61-13923св23)).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

У справі, що переглядається, при зверненні до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей, свою позицію позивач обгрунтовував тим, що позивач та відповідач у справі разом не проживають, відповідач не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, їх навчання, не бере належної участі в утриманні дітей, не спілкується з ними в необхідному обсязі, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування дітей, що негативно впливає на їх розвиток як складову виховання. Зазначені обставини позивач розцінює, як ухилення відповідача від виховання дітей, свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками. Крім того, відповідач має заборгованість зі сплати аліментів.

Опитавши у судовому засіданні старшу доньку сторін у цій справі, суд встановив, що дитина знає рідну матір. Дитина сумувала за матір`ю після розриву стосунків з нею. З часом сум зменшився, дитина звикла жити тільки з татом. Дитина не розуміє, чому мати допускає деякі вчинки. Інколи певна поведінка матері засмучує дитину. Дитина переживає. Коли мати тривалий час їй не телефонує. Водночас дитина завжди готова до спілкування з матір`ю, завжди відповідає на її телефонні дзвінки. Дитина не боїться свою матір, її вчинки ніколи її не лякали, дівчинка не просить захисту у інших дорослих від будь-яких дій матері. Дитина повідомила, що була б не проти частіше спілкуватись зі своєю мамою, але вона розуміє, що теперішня ситуація у їхній сім`ї цьому не сприяє, тому звикла до нечастих розмов з мамою. Дитина повідомила, що її молодша сестричка сумує за мамою.

Мати, хоча і нечасто, проте проявляє цікавість стосовно життя дітей, телефонує їм 1-2 рази на місяць та обмінюється з ними інформацією, фотографіями.

До суду апеляційної інстанції надійшло клопотання ОСОБА_2 в яких вона повідомила, що вона проживає окремо від дітей. Вона не має бажання спілкуватись із дітьми, брати участь у їх вихованні та матеріальному забезпеченні. Повідомила, що на даний час вона проживає з іншим чоловіком від якого має новонароджену дитину. З огляду на вище зазначене проти задоволення апеляційної скарги не заперечує. В судове засідання з`явитись не має можливості за станом здоров`я, а тому просила слухати справу за її відсутності.

До зазначеного вище клопотання ОСОБА_2 на підтвердження своїх доводів в частині того, що на даний час вона проживає з іншим чоловіком від якого має новонароджену дитину, ОСОБА_2 надала копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 відповідно до якого ІНФОРМАЦІЯ_13 народився ОСОБА_7 , батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_8 .

Надаючи оцінку наявним в матеріалах справи доказам, ураховуючи письмові пояснення ОСОБА_2 надані нею до суду апеляційної інстанції з яких вбачається, що ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків, не має бажання піклуватися про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, про що безпосередньо повідомила суд старша донька, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтерес до їх внутрішнього світу та не створюють умов для отримання нею освіти, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та достатніми.

Також колегія суддів бере до уваги висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області № 06-23/2900 від 23.05.2025, врахувавши рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, протокол № 6 від 06.05.2025, рішення виконавчого комітету Фастівської міської ради від 21.05.2025 № 307, відповідно до якого орган вважає доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини, позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , відносно дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З огляду на вище викладене колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відносно того, що ухвала суду першої інстанції постановлена з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_1 адвоката Скріжаєвської Любові Петрівни підлягають задоволенню, заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Кріім того, суд звертає увагу, що відповіно до ст. 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

При поданні позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 211,20 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816,80 грн.

З урахуванням того, що за результатами перегляду справи в суді апеляційної інстанції позовна заява підлягає задоволенню, та з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 211,20 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816,80 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргуНагорнова Віктора Володимировича та апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Скріжаєвської Любові Петрівни задовольнити.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 07 липня 2025 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити батьківських прав громадянку України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 , відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_14 , ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_15 , ідентифікаційний код НОМЕР_6 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 211,20 грн. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816,80 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2025 року

Головуючий Судді