УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 461/1478/25

провадження № 61-13441ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 травня 2025 року у складі судді Мисько Х. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Крайник Н. П., Левика Я.А. у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Львівської обласної прокуратури про відшкодування майнової та моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 жовтня 2022 року на адресу Генерального прокурора ОСОБА_1 направив заяву про кримінальне правопорушення. 22 листопада 2022 року з Офісу Генерального прокурора позивач отримав листа про те, що його заяву надіслано для розгляду прокурору Львівської області. Листом від 26 листопада 2022 року позивачу повідомлено, що прокуратурою Львівської області розглянуто вказане звернення ОСОБА_1 та направлено його до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові. Позивач вважає, що відповідачем не виконані вимоги статті 214 КПК України та порушено права позивача, гарантовані статею 40 Конституції України, в результаті чого йому було спричинено майнову шкоду, яка полягала у витраті коштів на направлення поштою скарги на незаконні дії органу державної влади та моральну шкоду, яка полягала у приниженні ділової репутації, честі, гідності та зумовила переживання у зв`язку з порушенням його прав та законних інтересів.

Просив стягнути з Львівської обласної прокуратури на його користь кошти в сумі 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій посадових осіб (службових осіб) Львівської областної прокуратури, шляхом не внесення відповідних відомостей на підставі заяви ОСОБА_1 про вчинене кримінальне правопорушення від 25 жовтня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та 29,00 грн майнової шкоди.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 травня 2025 року, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що

звертаючись з даним позовом, позивач зазначив прозавдання йому майнової шкоди, у зв`язку із скеруванням на адресу Галицького районного суду скарги на бездіяльність уповноважених осіб Львівської обласної прокуратури та заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 25 жовтня 2022 року поштового відправлення, ним було сплачено 29,00 грн;

грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір;

під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду;

позивачем не надано жодних доказів на підтвердження нанесення моральних страждань органами прокуратури, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками, а також не обґрунтовано розмір заявленої моральної шкоди, не зазначено, з чого саме позивач виходив при визначення суми моральної шкоди;

Львівська обласна прокуратура в межах строку, передбаченого частиною третьою статті Закону України «Про звернення громадян», 04 листопада 2022 року за №31/1-1189ВИХ-22 звернення ОСОБА_1 направила для розгляду за підслідністю у Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м. Львові та ОСОБА_1 для відома;

обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що внаслідок, на його думку, протиправної бездіяльності уповноважених осіб Львівської обласної прокуратури, йому завдано моральної шкоди, яка полягає у негативних емоціях моральних стражданнях та душевних переживаннях, приниженні честі і гідності, ділової репутації. Крім того, позивач зазначає, що порушено його стосунки з оточуючими людьми, оскільки такі вважають, що він провадить діяльність поза межами закону;

доводи позивача, щодо завдання йому моральної шкоди ґрунтуються на припущеннях, зважаючи на недоведеність у ході розгляду справи складових елементів цивільного правопорушення, що відповідно до статей 12, 80 ЦПК України є процесуальним обов`язком. Позивачем не доведено наявності шкоди, так і причинного зв`язку між ними;

відтак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою шкодою.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що:

з урахуванням наведених норм матеріального права, висновків Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами, а також з правового аналізу судового рішення, яке позивач надав на підтвердження заявлених вимог, колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог позивача, оскільки ухвалою слідчого судді від 02 грудня 2022 року вказано лише на наявність певних недоліків у роботі посадових осіб Львівської обласної прокуратури, зокрема, зобов`язано уповноважену особу Львівської обласної прокуратури розглянути по суті заяву ОСОБА_1 та за встановленням обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, відповідно до заяви ОСОБА_1 від 25 жовтня 2022 року, - вирішити питання про внесенння відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань з винесенням відповідного процесуального рішення, разом з тим, встановлення цих недоліків у процесуальній діяльності службових (посадових) осіб відповідача та зобов`язання судовим рішенням їх усунути саме по собі не є підтвердженням незаконності їх діяльності і не може бути достатньою підставою для висновку про цивільно-правову відповідальність відповідача у виді відшкодування позивачу моральної та/або майнової шкоди;

позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і шкодою, відтак суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні.

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 травня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2025 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 травня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2025 року залишено без руху.

На виконання вимог ухвали Верховного Суду від 04 листопада 2025 року ОСОБА_1 надав касаційну скаргу (уточнену), в якій зазначив, що вона подається на підставі пункту 1 частини 1, пункту 1, пункту 3 частини 2 статті 389 ЦПК України: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм 1166 ЦК України у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової плати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2021 року по справі № 761/12945/19 та не поклав на відповідача обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права (статей 10, 12, 78, 81, 263, 264, 265, 382 ЦПК України) у подібних правовідносинах, що підтверджується постановою Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2025 року по справі № 461/1478/25, в якій відсутні посилання на висновки Верховного Суду щодо питання застосування зазначених норм у даних правовідносинах.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суди зобов`язані були на підставі статті 1166 ЦК України покласти на відповідача обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди і враховуючи, що відповідач не надав суду доказів відсутності вини у завданій шкоди та що ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 02 грудня 2022 року по справі № 461/6395/22 встановлено вину та незаконність дій Львівської обласної прокуратури при розгляді заяви про злочин, суди мали захистити його права гарантовані статтею 56 Конституції України та задовольнити його позовну заяву в повному обсязі, або на підставі

статей 40, 55 Конституції України вказати в судовому рішенні докази, що шкоду йому завдано не з вини відповідача, що права не порушувались і не порушуються але цього не було зроблено, в результаті чого було порушено права, які гарантовані статтями 40, 56 Конституції України;

суди зобов`язані були в судовому рішенні вказати, які докази ним надані для обґрунтування вимог, докази, надані відповідачем, що норми Конституції України не мають найвищу юридичну силу, що згідно вимог статті 55 Конституції України права і свободи і громадянина не захищаються судом; що на підставі вимог статті 56 Конституції України він не має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, що Львівська обласна прокуратура не відноситься до органів державної влади, що законне рішення прийняла Львівська обласна прокуратура за наслідками перевірки його заяви про вчинене кримінальне правопорушеня, що не були порушені Львівською обласною прокуратурою права гарантовані Конституцією України КПК України при проведенні перевірки заяви про вчинене кримінальне правопорушеня, що Львівська обласна прокуратура має право не виконувати Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2001 від 23 травня 2001 року, № 19-рп /2011 від 14 грудня 2011 року, норми статті 12 Закону України «Про звернення громадян», що він не має право на відшкодування шкоди завданої в результаті незаконних дій Львівської обласної прокуратури при проведенні перевірки заяви про вчинене кримінальне правопорушення;

суд першої інстанції в рішенні суду не вказав причини відхилення його доказів вказаних в позовній заяві та у відповіді на відзив, в мотивувальній частині постанови апеляційний суд не вказав мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в апеляційній скарзі.

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2025 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 травня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2025 року в частині посилання як на підству касаційного оскарження відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах повернуто.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що:

25 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в Офіс Генерального прокурора щодо можливого вчинення суддею Червоноградського міського суду Львівської області ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого статею 382 КК України;

згідно з листом Офісу Генерального прокурора № 31/3-70394 ВИХ-22 від 01 листопада 2022 року заявника повідомлено, що його заява ОСОБА_1 направлена за територіальною юрисдикцією до Львівської обласної прокуратури;

листом Львівської обласної прокуратури № 31/1-1189 ВИХ-22 від 04 листопада 2022 року звернення ОСОБА_1 щодо протиправних, на його думку, дій Червоноградського міського суду Львівської області ОСОБА_2 направлено до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові, для розгляду в порядку статті 214 КПК України;

ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 02 грудня 2022 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано уповноважену особу Львівської обласної прокуратури розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 25 жовтня 2022 року, в порядку статті 214 КПК України, та із встановленням обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального проавопорушення, відповідно до заяви ОСОБА_1 від 25 жовтня 2022 року - вирішити питання про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та з винесенням відповідного процесуального рішення;

листом Львівської обласної прокуратури №31/1-1118 вих-21 від 23 вересня 2021 року повідомлено ОСОБА_1 , що на виконання ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 01 липня 2021 року у справі № 461/5405/21 звернення ОСОБА_1 від 03 червня 2021 року з приводу можливих протиправних дій суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду та з інших питань 22 червня 2021 року направлено Львівською обласною прокуратурою до ТУ ДБР, розташоване у м. Львові, для розгляду в порядку статті 214 КПК України. За результатами розгляду звернення ТУ ДБР, розташоване у місті Львові, заявнику надано вмотивовану відповідь за вих № Б-4011/12-11/21 від 01 липня 2021 року.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2019 року в справі № 216/3521/16-ц (провадження № 61-28299св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 (провадження № 14-115цс21)).

У частині першій статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (див. Постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року в справі № 753/15095/17 (провадження № 61-16500св20)).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (частина п`ята статті 1176 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (частина шоста статті 1176 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що:

«шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».

У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що:

«застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У постанові Великої Палати Верховного Суд від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) вказано, що:

«34. Велика Палата Верховного Суду вже доходила висновку, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених статтею 1176 ЦК України (див. пункт 68 постанови від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

35. Вказана стаття регламентує відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

36. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частини перша та друга статті 1176 ЦК України).

37. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду слід застосовувати частину шосту статті 1176 ЦК України, згідно з якою така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України) (див. висновки Верховного Суду України, викладений у постановах від 22 червня 2017 року в справі № 6-501цс17, від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16; пункт 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17)».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

За таких обставин, установивши, що відсутні умови для компенсації майнової та моральної шкоди, суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1 на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від від 27 травня 2021 року по справі № 761/12945/19 не свідчать про те, що суди ухвалили рішення без їх урахування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги, оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 06 травня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат