Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року місто Кривий Ріг

Покровський районний суд міста Кривого Рогу у складі головуючого Чайкіна І.Б., за участю: секретаря судового засідання Хімченко А,В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Соледарської міської військової адміністрації Бахмутського району Донецької області про встановлення юридичного факту що має значення, а саме визнання права спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 (надалі позивач) звернулася до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.06.2025 року позивачка звернулася із заявою зазначити її житло в реєстр прав на нерухоме майно до Департаменту комунальної власності земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Жовтоводської міської ради Дніпропетровської області. 26 червня 2025 року за № 79618427 рішенням Державного реєстратора позивачеві відмовлено у проведенні реєстраційних дій. Не отримано інформації стосовно відомостей про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року. Інформація щодо об`єктів нерухомого майна по зберігалась в архіві комунального підприємства Соледарського БТІ на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну територію вивезені не були, а території Соледарської міської територіальної громади є тимчасово окупованою російською федерацією, надати інформацію щодо зареєстрованих до 01 січня 2023 року прав власності, що зберігаються в архівних справах, на сьогоднішній день не вбачається за можливе.

Позивач зазначає, що 04 січня 1998 року їй було видано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 Госпрозрахунковим бюро по приватизації житла при відділ по обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Артемівської міської ради народних депутатів.

На підставі витягу від 17 квітня 2024 року про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку в квартирі зареєстрована ОСОБА_1 , дата реєстрації 15 березня 1989 року. На даний час позивачка є внутрішньо переміщеною особою.

Квартира на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_1 , її чоловіку ОСОБА_2 (зник без вісті в окупованому місті ще у 2022 році) та сину ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначає, що позивач та ОСОБА_2 є співвласниками квартири. Позивачкою доведено право власності на спільну сумісну власність квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні (зокрема щодо її технічних характеристик), а отримати інформацію щодо підтвердження зареєстрованого права власності позивача на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території на теперішній час неможливо, позивач не може розпоряджатися своїм майном, а також ініціювати питання щодо отримання компенсації за зруйноване житло, що порушує його право власності, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Постановленою суддею ухвалою від 06 листопада 2025 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання.

Постановленою судом ухвалою від 24 грудня 2025 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання позивачка та його представник позовні вимоги підтримали, пояснення надали аналогічні змісту заяви. Вказали про смерть ОСОБА_3 , який є батьком позивача та спадкоємцем якого є позивач. Просили позов задовольнити, також не заперечували проти ухвалення рішення в заочному порядку.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов не надав. Надали заяву в які просили прийняти рішення згідно норм чинного законодавства.

Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, перевіривши доводи позовної заяви матеріалами справи висновує таке.

З дослідженої в судовому засіданні, копії свідоцтва про право власності на житло від 04 січня 1998 року, встановлено посвідчення № НОМЕР_1 виданого Госпрозрахунковим бюро по приватизації житла при відділ по обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Артемівської міської ради народних депутатів, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 дійсно належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 40,4 кв. м, а відновна вартість на момент приватизації 7 гривень 07 копійок. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 04 січня 1998 року № 10879. Зворотна сторона копії свідоцтва містить засвідчувальний напис, відомості про реєстрацію квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло у реєстрову книгу за № НОМЕР_2 /а.с.12/.

ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується наданим позивачем у копії свідоцтвом про смерть /а.с.10/.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Сербіною А.В. № 79618427 від 26 червня 2025року відмовлено у проведенні реєстраційних дій за Заявою від 13 червня 2025 року за реєстраційним номером 67450442. Підставою відмови вказано те, що державним реєстратором встановлено наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій: подані документи не відповідають вимогам встановленим цим Законом, а саме: Згідно із наданої відповіді КП «БАХМУТСЬКЕ БТІ» вих. № 561 від 25.06.2025 року право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 та членами її сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .. Відомості про технічні характеристики (загальну та житлову площу) відсутні. Враховуючи, що відомості про технічні характеристики відсутні, провести реєстрацію не є можливим /а.с.20/.

Таким чином, матеріали справи свідчать про наявність спору, що пов`язаний з невизнання державою факту належності позивачеві майна на праві власності через відсутність можливості отримати відомості щодо видачі правовстановлюючих документів для реєстрації права власності відповідно до діючого законодавства та відсутністю запису про право власності в Державному реєстрі права власності.

Вирішуючи позов суд ураховує таке.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачкою у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

У позивача наявні документи, що засвідчують його право власності (свідоцтво про право власності на житло), яке зареєстровано згідно з чинного на момент його видачі законодавства, однак відсутність можливості перевірки технічних характеристик у зв`язку з тимчасовою окупацією рф території України, позбавляє позивача можливості довести своє право.

Верховний Суд України у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Позивачкою право власності набуте у 1998 році. Надані позивачкою докази у виді свідоцтва про право власності на житло, відповідь БТІ державному реєстратору з підтвердженням реєстрації, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації права власності на квартиру.

Оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про право власності позивачки, іншого порядку підтвердження права власності у відносинах, що склалися, державою не встановлено, суд висновує, що ОСОБА_1 не може розпоряджатися своїм майном через невизнання державою її права власності, що, в свою чергу, порушує таке його право.

Також, за ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ч. 4 ст. 368 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 3 ст. 372 ЦК України).

Зважаючи на те, що у правовстановлюючому документі вказано про належність майна до спільної сумісної власності (без визначення часток), позивачки, її чоловіка, а також померлого ОСОБА_3 , суд висновує, що за позивачкою слід визнати право спільної сумісної власності на квартиру.

За іншими співвласниками (один з яких помер) суд не може задовольнити ці вимоги, оскільки таким чином вирішить права та обов`язки осіб не залучених до участі у справі.

Суд звертає увагу, що частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Згідно з висновками з питань застосування норм права, викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 Верховним Судом наголошено, що позовні вимоги мають оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

Верховним Судом звернуто увагу, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

З урахуванням зазначеного, Верховним Судом резюмовано, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Вказаний висновок Верховного Суду застосовується судом й у цій справі, предметом якої є визнання за померлим, внаслідок невизнання правовстановлюючого документу, права спільної сумісної власності.

Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд висновує про обґрунтованість позовних вимог у частині визнання за позивачкою права її спільної сумісної власності на спірну квартиру, оскільки нею доведено таке право належними, допустимими та достатніми доказами, та існуючі перешкоди для його реалізації. Водночас у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_2 права спільної сумісної власності слід відмовити, роз`яснивши право особисто звернутись до суду.

Позивачка також не позбавлена права звернутись до суду за виділенням частки у спільному сумісному майні.

З урахуванням розумності положення частини п`ятої статті 268 ЦПК України слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін.

Вказані правові висновки наведені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 223, 263-265, 282 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 40,4 квадратних метрів.

У іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , зареєстроване місце перебування, як ВПО: АДРЕСА_3 .

відповідач: Соледарська міська військова адміністрація Бахмутського району Донецької області, код в ; місцезнаходження за адресою: Донецька область, м. Соледар, вулиця Паркова, будинок 3А.

Рішення суду у повному обсязі складене та підписане 19 грудня 2025 року.

Суддя: І. Б. Чайкін