К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2025 року місто Київ

справа № 370/2752/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/12231/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу представника Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» адвоката Ополонець Ірини Володимирівни на рішення Макарівського районного суду Київської області від 31 березня 2025 року та додаткове рішення Макарівського районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Сініциної О.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до СТОВ «Зоря» про стягнення коштів, в якому просив стягнути з відповідача 51 460,80 грн. завданої майнової шкоди, 3745,08 грн. - 3% річних та 17 116,97 грн. - інфляційних втрат.

Вимоги позову мотивовано тим, що ОСОБА_1 19 жовтня 2019 року придбав у ФОП ОСОБА_2 зерно кукурудзи у кількості 16 640 тонн, вартістю 4 000,00 грн. за тонну, та загальною вартістю 66 560 грн., що підтверджується накладною від 19 жовтня 2019 року № 13.

Одночасно у ФОП ОСОБА_2 кукурудзу закупило СТОВ «Зоря», директором якого є ОСОБА_3 .

Позивач із ОСОБА_3 домовилися, що закуплена кукурудза, як ОСОБА_1 так і СТОВ «Зоря» буде зберігатися на складі, яким користується ОСОБА_3 для потреб СТОВ «Зоря», який знаходиться за адресою Київська область, Макарівський район, с. Соснівка.

19 жовтня 2019 року зерно кукурудзи доставлено до складу за адресою: Київська область, Макарівський район, с. Соснівка одним автомобілем - перевізником ФОП ОСОБА_4 .

Надалі за період з жовтня 2019 року по березень 2020 року позивач поступово забирав зі складу належну йому кукурудзу. Всього забрав 8 тонн кукурудзи.

У березні 2020 року між позивачем та ОСОБА_3 склалися конфліктні відносини та в черговий раз приїхавши до складу, ОСОБА_3 повідомив позивачу, що кукурудзу позивачу не віддадуть.

У зв`язку з тим, що домовитися з відповідачем та забрати залишок належного позивачу зерна кукурудзи не вдалося, 05 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Макарівського ВП Ірпінського ВП ГУ НП у Київській області із заявою про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності.

Під час розгляду заяви ОСОБА_1 працівники Макарівського ВП Ірпінського ВП ГУ НП у Київській області відібрали пояснення у ОСОБА_3 та комірника СТОВ «Зоря» ОСОБА_5 . Так, ОСОБА_3 пояснив, що дійсно на складі зберігалося зерно позивача у кількості 16640 кг (16,64 тон), та 8 тонн з яких продав директор СТОВ «ЗОРЯ» на виконання усної домовленості. Отримані за продаж кукурудзи кошти, залишилися в розпорядженні відповідача.

Вказує, що вищевказані обставини свідчать про самовільний продаж зерна кукурудзи в кількості 8 тонн, що належало ОСОБА_1 , що завдало останньому майнової шкоди, яку позивач просив стягнути з відповідача з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 31 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до СТОВ «Зоря» про стягнення коштів - задоволено.

Стягнуто з СТОВ «Зоря» на користь ОСОБА_1 51460 грн. 80 коп., завданої майнової шкоди, 3745 грн. 08 коп. - 3% річних, 17116 грн. 97 коп. - інфляційних витрат.

Стягнуто з СТОВ «Зоря» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211 грн. 20 коп. та на професійну правничу допомогу (правову) допомогу у розмірі 7500 грн.

Додатковим рішенням Макарівського районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 адвоката Березюк Л.В. про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до СТОВ «Зоря» - задоволено. Стягнуто із СТОВ «Зоря» на користь ОСОБА_1 витрати на надання професійної правничої (правової) допомоги у розмірі 13932 грн. 29 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник СТОВ «Зоря» адвокат Ополонець І.В., звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також визнано встановленими обставини, що не були доведені позивачем належними та допустимими доказами.

Зазначає, що між позивачем та відповідачем існувала усна домовленість про тимчасове користування місцем для розміщення (улаштування) та експлуатації свиноферми. З огляду на досягнуті усні домовленості, відповідач дозволив позивачу облаштувати свиноферму на території СТОВ «Зоря» за адресою: Київська область, Макарівський р-н, с. Соснівка, вул. Шевченка, буд. 34. Деталі усних домовленостей, умови оренди, місця для свиноферми та інші, пов`язані з цим взаємні зобов`язання, сторони документально не зафіксували, як і не зафіксували умови провадження позивачем господарської діяльності на свинофермі, облаштованій на території відповідача. Згодом відповідач звертався до позивача з пропозицією укласти відповідний договір оренди, проте останній всіляко ухилявся від його укладення, з метою фактичного уникнення понесення будь-яких фінансових витрат на оренду місця для свиноферми. В червні місяці 2019 року позивач облаштував на території відповідача свиноферму, завіз туди свиней та до квітня 2020 року здійснював експлуатацію наданої йому в тимчасове користування будівлі під діяльність свиноферми. При цьому, позивач не сплачував відповідачу жодних грошових коштів за фактичну оренду свиноферми. Додатково, враховуючи той факт, що для потреб свиноферми постійно потрібна була вода, у жовтні 2019 року відповідач власним коштом пробурив свердловину, яка забезпечила свиноферму позивача необхідною водою. Вартість буріння свердловини склала 26 900 грн.

Крім того, в період з червня 2019 року по квітень 2020 року, довірена особа позивача ОСОБА_6 , який також був штатним працівником ТОВ «Агробізнес-Інвест», директором та одним із учасників з прямим вирішальним впливом якого був і станом на сьогоднішній день є позивач, регулярно отримував для потреб свиноферми позивача, зерно різних зернових культур у необхідній кількості, зокрема, з метою годівлі свиней на умовах подальшої оплати такого зерна позивачем. Всього позивачем отримано зернових культур на загальну суму 30 000,00 грн. Позивач мав здійснити оплату за отримане зерно в термін до 14 липня 2020 року. Однак, в обумовлений термін позивач не здійснив оплату отриманого ним зерна різних культур.

Беручи до уваги значний період, протягом якого зерно, належне відповідачу бралося зі складу відповідача, на потреби свиноферми позивача чи пов`язаних із ним юридичних осіб, а також значну кількість взятого зерна, за яке позивачем не було сплачено жодних грошових коштів, у СТОВ «Зоря», за даними бухгалтерського обліку, виникли нестачі, що зумовило понесення відповідних збитків. Для покриття понесених збитків директором СТОВ «Зоря» було прийняте рішення продати належний позивачу залишок зерна кукурудзи у загальній кількості 8 тон, що зберігалось на складі СТОВ «Зоря» та внести в касу СТОВ «Зоря» грошові кошти у сумі 30 000,00 гри., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру та витягом з касової книги.

Крім того, відповідачем були понесені витрати, пов`язані зі зберіганням кукурудзи позивача, за період зберігання з жовтня місяця 2019 року по березень місяць 2020 року, у розмірі 5 400,58 грн. Факт передачі на зберігання позивачем кукурудзи в кількості 16640 кг в жовтні місяці 2019 року на склад СТОВ «Зоря» та його часткової виборки в обсязі приблизно 8 тон до березня 2020 року підтверджується самим позивачем. Так як між позивачем та відповідачем не було визначено оплату за зберігання, таке зберігання вважається безоплатним, однак, відповідно до ч. 3 ст. 947 ЦК України, при безоплатному зберіганні покладодавець зобов`язаний відшкодувати зберігачеві здійснені ним витрати на зберігання речі.

Відтак, враховуючи, що загальний борг позивача перед відповідачем склав 35 400,58 грн., то відповідач, маючи майнові вимоги до позивача, здійснив зарахування таких вимог, тому, відповідач є таким, що не має будь-якої заборгованості перед позивачем.

Зазначене, суд першої інстанції не надав правової оцінки відносинам, які склалися між сторонами, майновим вимогам відповідача до позивача, поклавши в основу винесення рішення висновки Київського апеляційного суду від 23 травня 2024 р. у справі № 370/2523/20, в якій не оцінювались та не досліджувались майнові вимоги відповідача до позивача.

Вказує, що відсутність порушеного права є підставою для прийняття рішення про відмову в позові.

Також не погоджуючись з додатковим рішенням, представник СТОВ «Зоря» - адвокат Ополонець І.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати додаткове рішення, а заяву про стягнення понесених витрат на правову допомогу залишити без розгляду.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд не повідомив відповідача про прийняття заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення до розгляду та про дату, час та місце розгляду справи, чим позбавив відповідача можливості надати свої заперечення чи заяву про зменшення витрат на професійну правничу допомогу.

Вказувала, що заявлена сума витрат на оплату адвоката є неспівмірною із ціною позову, оскільки заявлена сума таких витрат становить більше 30% суми до стягнення за позовом. Вважає, що такі обставини свідчать про зловживання з боку позивача, що здійснені ним свідомо з метою додаткової фінансової вигоди.

Зазначала, що не є обов`язковим для суду зобов`язання, які складись між адвокатом та клієнтом у випадку укладення ним договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Березюк Л.В. подала відзиви на апеляційні скарги, в яких просила залишити судові рішення без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вказане, розгляд справи здійснювався без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 19 жовтня 2019 року ОСОБА_1 придбав у ФОП ОСОБА_2 зерно кукурудзи у розмірі 16 640 кг, вартість 4,00 грн за тону, та загальною вартістю 66 560,00 грн, що підтверджується договором поставки № 19-10/19 від 19 жовтня 2019 року та накладною № 13 від 19 жовтня 2019 року.

У даній накладній вказано пункт розвантаження Київська обл., Макарівський р-н с. Соснівка, склад СТОВ «ЗОРЯ», директором якого є Попович Олександр Володимирович (далі -директор) (а.с. 11).

Належну ОСОБА_1 кукурудзу останній поступово забирав зі складу. В період з жовтня 2019 року по березень 2020 року позивачем забрано зі складу 8 тонн кукурудзи, даний факт також підтвердив і відповідач в судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також, зазначив в апеляційній скарзі, та в поясненнях наданих працівникам Макарівського ВП Ірпінського ВП ГУ НП у Київській області.

У своїх поясненнях від 27 червня 2020 року директор повідомив працівників Макарівського ВП Ірпінського ВП ГУ НП у Київській області, що дійсно на складі СТОВ «ЗОРЯ» зберігалась зернова культура кукурудза в загальній кількості 26640 кг, з яких 10 тонн були СТОВ «ЗОРЯ», а решта зерна належала ОСОБА_1 . Також, в даних поясненнях директор вказав, що близько 8 тон кукурудзи, яку помістив на склад ОСОБА_1 він продав на загальну суму 30 000,00 грн, щоб покрити збитки, які були завдані СТОВ «ЗОРЯ» ОСОБА_1 .

Як вказала ОСОБА_5 , комірник СТОВ «ЗОРЯ» в поясненнях від 22 червня 2020, які були надані працівникам Макарівського ВП Ірпінського ВП ГУ НП у Київській області, що 19 жовтня 2019 на склад СТОВ «ЗОРЯ» 26660 кг кукурудзи, з яких 16660 кг належали ФОП ОСОБА_1 . До березня 2020 року позивач поступово забирав кукурудзу зі складу та в загальному забрав близько 8 тонн належної йому кукурудзи. Решту кукурудзи ОСОБА_1 не забирав та станом на дату дачі пояснень, кукурудзи на складі немає. Вся інформація щодо кукурудзи наявна у директора, так як без його відома «ніхто б дану кукурудзу нікуди не забрав».

Отже, суд встановив, та не заперечує сторона відповідача, що ОСОБА_3 як директор СТОВ «Зоря» продав, належне позивачу зерно кукурудзи у кількості 8 тонн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності. Суд встановив, що ОСОБА_3 , який діяв в інтересах товариства та як керівник СТОВ «ЗОРЯ» продав, належне зерно кукурудзи у кількості 8 тонн, що належало позивачу ОСОБА_1 та такими діями завдав позивачу шкоду у розмірі вартості проданого майна у розмірі 51460,80 грн. та 3 % річних - 3745,08 грн., інфляційних втрат на суму 17 116,97 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Подібний правовий висновок також міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14 та постановах Верховного Суду: від 11 грудня 2018 року у справі № 759/4781/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 203/2378/14-ц та від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що ОСОБА_3 як керівник СТОВ «Зоря» продав зерно кукурудзи у кількості 8 тонн, що належало позивачу ОСОБА_1 без згоди останнього, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що такими діями відповідач завдав позивачу шкоду у розмірі вартості проданого майна у розмірі 51 460, 80 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач, маючи майнові вимоги до позивача, здійснив зарахування таких вимог, шляхом продажу зерна кукурудзи та внесення цих коштів в касу, тому, відповідач є таким, що не має будь-якої заборгованості перед позивачем, колегія суддів відхиляє, оскільки наявність вимог у відповідача до позивача, не є предметом розгляду у даній справі, зустрічних вимог до позивача, відповідач не заявляв, тому підстави для встановлення таких обставин та надання їм правової оцінки відсутні.

Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позову в частині стягнення майнової шкоди та її розміру заявленого до стягнення.

ОСОБА_1 крім стягнення майнової шкоди також просив стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних, на підставі ст. 625 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України).

Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи наведені положення закону, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційні збитки та 3% річних.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, наявні у матеріалах справи, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач продавши без згоди позивача зерно кукурудзи, яке належало останньому, унаслідок чого завдав позивачу майнової шкоди, яка підлягає стягненню з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних. При цьому, розмір заявленої до стягнення шкоди з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних відповідачем не спростовано.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо додаткового рішення Макарівського районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року.

У березні 2025 року представник ОСОБА_1 - Березнюк Л.В. звернулась із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі, в якій просила стягнути з СТОВ «Зоря» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 932 грн. 29 коп.

Заява мотивована тим, що до закінчення судових дебатів сторона позивача зазначила заявила про те, що протягом п`яти днів після ухвалення рішення буде подаватися заява про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження надання правової допомоги до заяви про ухвалення додаткового рішення додано: акт приймання-передачі наданої професійної правничої (правової)допомоги до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № 06-06/24 від 06.06.2024 року та детальний опис наданих послуг.

Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що розмір витрат на правничу допомогу підтверджується поданими стороною доказами, є співмірним зі складністю справи, та з урахуванням стягнення рішенням суду 7 500 грн. витрат на правничу допомогу, наявні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 13 932,29 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою - шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі

№ 826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних

з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що 06 червня 2024 року ОСОБА_1 уклав договір про надання професійної правничої (правової) допомоги з ОСОБА_7 , предметом якого є надання правової допомоги у Макарівському районному суді Київської області у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до СТОВ «Зоря» про стягнення коштів в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди.

Відповідно до підпунктів 1-7, 10 пункту 4.1 Договору розмір гонорару (винагороди) виконавця складає:

- за вчинення та аналіз документів у справі, збір необхідних доказів, вивчення законодавства та судової практики - 2000 грн;

- за розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат - 1000 грн;

- за складання позовної заяви про стягнення завданої майнової шкоди - 3000 грн;

- за копіювання, комплектування та завірення копій документів, що додаються до позовної заяви - 1000 грн;

- за відправку позовної заяви з додатками до суду - 500 грн;

- за підготовку до розгляду справи та представництво інтересів у суді (участь у засіданнях) - кожне одне судове засідання - 3000 грн;

- за підготовку процесуальних документів (окрім відповіді на відзив, пояснень у справі) - об`ємом 1-2 сторінки - 700 грн, об`ємом 3-4 сторінки - 1000 грн;

- винагорода адвоката за задоволення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення зі СТОВ «Зоря» коштів у рахунок відшкодування завданої майнової шкоди («гонорар успіху») становить 10% від присудженої до стягнення суми.

Позивачу наданотакуправничу допомогу:

- вивчення та аналіз документів у справі, збір необхідних доказів, вивчення законодавства та судової практики - 2000 грн;

- розрахунок 3% річних та інфляційних втрат - 1000 грн;

- складання позовної заяви - 3000 грн;

- копіювання, комплектування та завірення копій документів до позовної заяви - 500 грн;

- відправка позовної заяви з додатками - 500 грн;

- підготовка та подача до канцелярії суду клопотання від 24.03.2025 про долучення доказів до матеріалів справи - 700 грн;

- представництво інтересів позивача в суді (участь у двох засіданнях у справі - 6000 грн;

- винагорода за задоволення судом позовної заяви у справі («гонорар успіху») - 7232,29 грн.

Загалом розмір витрат на правничу допомогу в межах розгляду справи склали 21432,29 грн, з урахуванням витраченим адвокатом часом на підготовку процесуальних документів та фактичне їх вчення, кількості судових засідань у справі (2 засідання), інтересом позивача у відшкодування завданої йому майнової шкоди, задоволення позовних вимог у повному обсязі, виникнення спору через неправомірні дії відповідача.

Вищевказані витрати підтверджуються наступними доказами: актом приймання-передачі наданих послуг за Договором про надання професійної правничої (правової) допомоги від 06 червня 2024 року № 06-06/24 від 31 березня 2025 року за наді послуги, детальним описом послуг, наданих в межах справи № 370/2752/24.

З огляду на це, суд першої інстанції дійшов обгрунтованоговисновку про доведеність понесених позивачемвитрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, відсутність заперечень щодо розміру витрат на правничу допомогу, поданих до суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що заява про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню в межах заявленої суми.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, їх обсягу з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони, а доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не повідомив відповідача чи його представника про дату, час та місце розгляду заяви, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідач був повідомлений про розгляд заяви, шляхом направлення відповідачу повістки про виклик у судове засідання sms-повідомленням. Згідно довідки про доставку, sms-повідомлення доставлено одержувачу СТОВ «Зоря» на номер телефону НОМЕР_1 , 17 квітня 2025 року.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування судом апеляційної інстанції не встановлено, тому апеляційну скаргу на додаткове рішення слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» адвоката Ополонець Ірини Володимирівни - залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 31 березня 2025 року та додаткове рішення Макарівського районного суду Київської області від 23 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: