ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/383/24 Номер провадження 22-ц/814/2080/25Головуючий у 1-й інстанції Миркушіна Н.С. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Одринської Т.В.,

суддів Панченка О.О., Пікуля В.П.,

за участю секретаря Сальної Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участі третьої особи Головного сервісного центру МВС про визнання договору купівліпродажу транспортного засобу недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 14 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2024 року позивач звернулась до суду першої інстанції із вказаним позовом, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу та скасувати перереєстрацію транспортного засобу на нового власника.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторонами під час шлюбу за спільні кошти подружжя було придбано автомобіль «MAZDA» модель «6», 2003 року випуску, колір сірий, номер кузова (VIN код): НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , який зареєстрували за відповідачем ОСОБА_2

27.09.2023 без згоди позивача відповідач ОСОБА_2 продав вищевказаний автомобіль відповідачу ОСОБА_3 згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу №5347/2023/4074445, але продовжує його використовувати їздить на ньому та зберігає в себе вдома в гаражі.

Ці дії відповідача ОСОБА_2 направленні на уникнення розподілу даного автомобіля, як спільного майна подружжя, оскільки сім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично розпалася.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 14 лютого 2025 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу №5347/2023/4074445 транспортного засобу, укладений 27.09.2023 року між ОСОБА_2 , як продавцем та ОСОБА_3 , як покупцем, стосовно транспортного засобу марки «MAZDA» модель «6», 2003 року випуску, колір сірий, номер кузова (VIN код): НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , зареєстрований 27.09.2023 року Територіальним сервісним центром № 5344 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Полтавській області, який оформлений та підписаний сторонами договору Територіальним сервісним центром №5347/2023/4074445 в присутності адміністратора.

Скасовано перереєстрацію транспортного засобу марки «MAZDA» модель «6», 2003 року випуску, колір сірий, номер кузова (VIN код): НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 на нового власника ОСОБА_3 , здійснену продавцем 27.09.2023 року Територіальним сервісним центром № 5344 Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Полтавській області на підставі договору купівлі-продажу №5347/2023/4074445 транспортного засобу, укладеного 27.09.2023 року між ОСОБА_2 , як подавцем та ОСОБА_3 , як покупцем.

Скасовано накладений ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 19.02.2024 року (Справа № 548/383/24 Провадження №2-з/548/5/24) арешт на належний ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 на праві власності легковий автомобіль «MAZDA» модель «6», 2003 року випуску, колір сірий, номер кузова (VIN код): НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 , у спосіб заборони відчуження вказаного автомобіля без заборони використання та розпоряджання ним.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2 , посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, просив скасувати рішення, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обгрунтування апеляційної скарги вказував, що автомобіль було продано за спільною згодою подружжя. Підтвердження згоди дружини при оформленні договору купівлі-продажу не було необхідне.

Від Головного сервісного центру МВС надійшли пояснення, у яких зазначено, що інформація щодо наявності інших співвласників автомобіля MAZDA 6, 2003 року випуску до відому працівників сервісного центру доведена не була, тому зняття автомобіля з обліку відбулося на підставі наданих документів власника.

Зазначено, що чинним законодавством не передбачений обов`язок працівників сервісних центрів МВС вимагати письмову згоду другого з подружжя на відчуження транспортного засобу, також як і встановлювати майну, статус спільно набутого.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Павелка Р.С. надійшов відзив, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

В обгрунтування відзиву вказував, що доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди з судовим рішенням, а рішення суду є законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 26.11.2011 року по 22.05.2024 року сторони по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі.

Під час шлюбу сторони за рахунок спільних коштів подружжя придбали в 2013 році - легковий автомобіль «MAZDA» модель «6», 2003 року випуску, колір сірий, номер кузова (VIN код): НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 (далі за текстом автомобіль), який 22.02.2013 року був зареєстрований за ОСОБА_2 .

Встановлено, що 27.09.2023 року відповідач ОСОБА_2 , відчужив спірний транспортний засіб відповідачу ОСОБА_3 без повідомлення позивачки та без отримання її згоди, частку позивачці з продажу вказаного транспортного засобу ОСОБА_2 не повернув, чим суттєво порушив її права.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та вчинено без згоди із співвласником відчужуваного майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Частиною третьою статті 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частиною четвертою статті 369 ЦК України встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Тобто, відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частина четверта статті 369 ЦК України).

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) вказала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (пункт 8.67)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15 зазначила, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцевий набувач - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцевий набувач знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Отже, із наведеного вище слідує, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.

Судом встановлено, що 27.09.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «MAZDA» модель «6», 2003 року випуску, колір сірий, номер кузова (VIN код): НОМЕР_1 , номерний знак НОМЕР_2 .

Відповідно до розділу 3 вказаного договору оплата за договором становить 40 000,00 грн.

Предметом спору є транспортний засіб, який є цінним майном для його співвласників, тому правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував згоди позивачки - як другого із співвласників.

З постанови інспектора ВП №2 Лубенського РВП ГУНП в Полтавській області Рудя С.С. про накладення адміністративного стягнення серія ЕНА 1295132 від 23.01.2024 року слідує, що відповідача ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення правил ПДР України під час керування 23.01.2024 року о 09:42 год. спірним автомобілем, тобто через 4 місяці після продажу цього автомобіля.

З вищевказаного слідує, що після перереєстрації вказаного автомобіля на ОСОБА_3 , ОСОБА_2 продовжує ним користуватися та зберігає спірний автомобіль у гаражі в спільному з позивачкою домоволодінні, за адресою: АДРЕСА_1 , що доводиться фотографіями автомобіля в гаражі цього домоволодіння, зробленими перед подачею позову до суду.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав, які б свідчили про недобросовісність ОСОБА_3 та недійсність договору купівлі-продажу спірного автомобіля.

Положеннями ч. 1ст. 632 ЦК України встановлено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Доказів того, що отримані кошти від продажу автомобіля пішли на задоволення потреб сім`ї, матеріали справи не містять.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права апеляційна скарга не містить.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, правильно застосував норми процесуального права та постановив рішення, яке відповідає закону, тому підстави для задоволення даної апеляційної скарги відсутні.

Отже, враховуючи вищевказане, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 383, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 14 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2025 року.

Головуючий Т.В. Одринська

Судді О.О. Панченко

В.П. Пікуль