СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/4702/25

пр. № 2/759/3353/25

16 грудня 2025 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретаря судового засідання Валинкевич В.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП,

ВСТАНОВИВ:

04.08.2025 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшли матеріали позовної заяви, у якій позивач просив суд стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 101 337,77 грн, моральну шкоду у розмірі 12 000,00 грн та судові витрати, які складаються із: витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 14 000,00 грн, витрати на проведення оцінки пошкодженого транспортного засобу у розмірі 4 000,00 грн та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 28.09.2024 року о 14:10 год. на перехресті Р-03-Т-10-18 водій ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом «RENAULT KANGOO», д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з транспортним засобом «VOLKSWAGEN CADDY», д.н.з. НОМЕР_2 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що зупинився попереду. Внаслідок зазначених обставин постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20.11.2024 року по справі №359/10758/24 відповідача визнано винним за ст. 124 КУпАП. Проте станом на день звернення позивача до суду, відповідач не здійснив відшкодування завданої позивачу шкоди. На момент ДТП, цивільно-правова відповідальність винної особи була застрахована відповідно до Полісу ОСЦПВВНТЗ №AT4598566 виданого АТ «СГ «ТАС». Тому, у відповідності до норм Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» позивач подала документи, надання яких передбачається ст. 35 вказаного Закону, в тому числі заяву про страхове відшкодування до АТ «СГ «ТАС». В подальшому, 24.01.2025 року на рахунок позивача було зараховане страхове відшкодування у розмірі 87 660,08 грн. (франшиза - 3 200грн.). Однак, відповідно до Висновку щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 1146/10-24 від 17.10.2024 року, вартість відновлювального ремонту без урахування зносу «VOLKSWAGEN CADDY», д.н.з. НОМЕР_2 , складає 192 197,85 грн. Таким чином, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром заподіяної шкоди і сплаченим страховим відшкодуванням у розмірі 101 337,77 грн. Окрім того, позивач також поніс витрати на складання оцінки заподіяного збитку у розмірі 4 000,00 грн. Ці витрати також підлягають стягненню із відповідача на користь позивача у порядку розподілу між сторонами судових витрат як витрати на збирання доказів. Одночасно, пошкодження автомобіля в ДТП завдало позивачу душевних страждань та негативно вплинуло на її моральний стан, оскільки пошкоджений з вини відповідача транспортний засіб це не лише засіб пересування для позивача та її сім`ї, але і ціль.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06 березня 2025 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін (а.с.45).

Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву.

Відповідачу направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження про розгляд справи в порядку спрощеного провадження (а.с.47).

Ухвалою судді від 13 травня 2025 року по справі призначено судову авто-товарознавчу експертизу (а.с. 73).

Ухвалою суду від 07 листопада 2025 року провадження по справі поновлено. Призначено справу до розгляду зі стадії на якій воно було зупинено (а.с. 138).

14.04.2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав того, що відповідач свою вину у вказаному ДТП, яке мало місце 28.09.2024 року визнає, проте майнова шкода, яку просить стягнути позивач у розмірі 101377,77 грн є завищеною, оскільки, відповідно до відповіді на адвокатський запит від 10.04.2025 року №844, наданою ПАТ «СГ «ТАС», матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля «Wolksvagen Caddy» , н.з. НОМЕР_2 , згідно Звіту № 1146/10-24 від 17.10.2024 року, ФОП ОСОБА_3 , без ПДВ на запчастини, становить 169678,35 грн., в тому числі: вартість замінених складових - 112597,53 грн.; вартість робіт - 32955,00 грн.; вартість матеріалів - 24125,82 грн. Також, до вказаних витрат було застосовано коефіцієнт зносу замінених складових, який згідно Звіту № 1146/10-24 від 17.10.2024 року становить 0.7, що дорівнює 78818,27 грн. Згідно розрахунку, 169678,35 грн. грн. - 3200 грн. (франшиза) - 78818,27 грн. (коефіцієнт зносу) = 87660,08, який здійснювався страховою компанією на підставі Звіту, наданого позивачем, стягненню з відповідача підлягають лише 3200 грн. (франшиза) та 78818,27 грн. (коефіцієнт зносу), загальна сума - 82018,27 грн. Проте, відповідно до розрахунку позивача, розмір матеріальної шкоди без урахування коефіцієнту зносу складає 192197,85 грн., що в свою чергу перевищує на понад двадцять тисяч розрахунок, на підставі якого ПАТ «СГ «ТАС» здійснювалострахове відшкодування. Матеріали справи не містять відомостей про повідомлення ПАТ «СГ «ТАС» про те, що на думку позивача сума матеріального збитку є 192 197,85 грн. Також матеріали справи не містять відомостей про відмову ПАТ «СГ «ТАС» сплатити більшу суму страхового відшкодування в межах ліміту страхового відшкодування. Ліміт страхового відшкодування, відповідно до страхового полісу відповідача - 320000 грнивень. Також відоповідач не згоден із оцінкою, що була зроблена на замовлення позивача. На думку відповідача, пошкодження, які є завдані позивачу внаслідок ДТП не можуть потребувати витрат на ремонт, який в грошовому вимірі складає понад 80% ринкової вартості автомобіля. А тому вважає, що даний звіт не може бути розглянутий судом як безспірний та належний доказ по справі. Також відповідач не погоджується із вимогою позивача, про стягнення моральної шкоди, виходячи з того, що позивачем не подано належних та допустимих доказів, що підтверджують факт завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача, тому позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 28.09.2024 року о 14 год. 10 хв. на перехресті Р-03-Т-10-18, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «RENAULT KANGOO» д.н.з. НОМЕР_3 , не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, та скоїв зіткнення з транспортним засобом «VOLKSWAGEN CADDY» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який зупинився попереду. Внаслідок ДТП транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень з матеріальними збитками. Своїми діями ОСОБА_2 , порушив вимоги п.п. 12.1, 13.1 ПДРУкраїни, відповідальність за що передбачена ст. 124 КУпАП.

Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20.11.2024 року ОСОБА_2 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850,00 грн.

За нормою частини четвертої ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини шостої цієї ж статті, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Станом на момент ДТП, 28.09.2024 року, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована у АТ «СГ «ТАС» на підставі полісу №АТ4598566, яким було забезпечено ТЗ «RENAULT KANGOO» д.н.з. НОМЕР_3 та відповідно до умов якого стразова сума на одного потерпілого за шкоду завдану майну складає 320 000,00 грн.

Відповідно до висновку щодо вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ №1146/10-24 від 17.10.2024 року виготовлено на замовлення ОСОБА_1 , вартість відновлювального ремонту ТЗ «VOLKSWAGEN CADDY» д.н.з. НОМЕР_2 , складає 192 197,85 грн, вартість матеріального збитку становить 97 615,93 грн. та розмір витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого ТЗ «VOLKSWAGEN CADDY», реєстраційний номер НОМЕР_2 з становить 192 197,85 грн.

За проведення вказаної оцінки вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ ОСОБА_1 сплатила 4 000,00 грн, що підтверджується квиатнцією1.68926053.1 від 11.10.2024 року.

Згідно банківської виписки ОСОБА_1 , 24.01.2025 року на її рахунок НОМЕР_4 угода №SAMDNWFC88 від 26.06.2024 року надійшли грошові кошти від АТ «СГ «ТАС» у вигляді страхового відшкодування у розмірі 87 660,08 грн.

Отже, позивач просить відшкодувати їй матеріальну шкоду виходячи із висновку експерта №1146/10-24 від 17.10.2024 року, а саме: 192 197,85 грн. (вартість відновлювального ремонту, без урахування фізичного зносу) - 87 660,08 грн (належний розмір виплаченого страхового відшкодування) - 3 200 грн франшиза за полісом) = 101 337,77 грн.

Також, Державним науково-дослідницьким експертно-криміналістичним центром МВС України за клопотанням представника відповідача проведено судову транспортну-товарознавчу експертизу.

Згідно висновку №СЕ-19-25/31511-АВ від 13.10.2025 року вартість матеріального збитку завданого власнику КТЗ «VOLKSWAGEN CADDY», реєстраційний номер НОМЕР_5 станом на дату ДТП складає 89 587,89 грн та вартість відновлювального ремонту становить 180 213,48 грн.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України Про страхування , цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (стаття 2 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV, яким визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно з статтею 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю майну фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом вказаної норми, за загальним правилом: шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.

Згідно із ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведене, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої, відшкодовується винною особою.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За ст. 29 та п. 32.7 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Слід також зазначити, що якщо потерпілий звернувся до страховика, при цьому, страхового відшкодування недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження №61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц (провадження 14-176це 18) зроблено висновок, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Враховуючи, що виплати страхового відшкодування недостатньо для повного відшкодування завданої шкоди, то з відповідача, як особи, яка завдала шкоду, підлягає стягнення на користь Позивача різниця між завданим розміром шкоди і страховим відшкодуванням.

Отже, якщо позивачу недостатньо сплаченого страховиком відшкодування, він має право вимоги до винної у дорожньо-транспортній пригоді особи різницю між фактичним розміром шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до вимог ст. 110, 112, 113 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта має бути мотивоване в судовому рішенні. Якщо висновок експерта буде визнано неповним або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (ст. 1 Закону України «Про судову експертизу»).

Відповідно до ч. 2 ст. 102 ЦПК України, предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», висновок експерта є доказом в цивільному процесі. Він не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, судова транспортно-товарознавча експертиза від 13.10.2025 №СЕ-19-25/31511-АВ проведена головним судовим експертом відділу транспортно-товарознавчих досліджень та досліджень військового майна лабораторії інженерно-транспортних та товарознавчих досліджень ДНДЕКЦ МВС, на виконання ухвали суду, який попереджені про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України.

Водночас, висновок про оцінку вартості матеріального збитку №1146/10-24 від 17.10.2024 року проведений оцінювачем ОСОБА_3 , який діє на підставі сертифікату суб`єкта оціночної діяльності від 29 січня 2024 року, на замовлення ОСОБА_1 , проте зазначений оцінювач не попереджався про відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, а також не є судовим експертом.

Постановою Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі №910/702/17 зазначено, що відповідно до процесуального законодавства та положень Закону України «Про судову експертизу» висновок може бути наданий державною спеціалізовано установою, судовим експертом, який не є працівником такої установи та іншим фахівцем (експертом) з відповідної галузі знань у порядку та на мовах, визначених Законом України «Про судову експертизу». Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у Постанові від 21 квітня 2021 року у справі №910/701/17.

При оцінці доказів, суд надає перевагу висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи від 13.10.2025 року над висновком оцінювача, в частині визначення вартості ремонту автомобіля та визнання його економічно необгрунтованим.

Таким чином, оцінюючи вказані факти в їх сукупності, беручи до уваги презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України), приймаючи до уваги вимоги ст. 1194 ЦК України, з урахуванням даних висновку головного судового експера відділу транспортно-товарознавчих досліджень та досліджень військового майна лабораторії інженерно-транспортних та товарознавчих досліджень ДНДЕКЦ МВС Павленка С.А. за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 13.10.2025 №СЕ-19-25/31511-АВ, що визнаний судом належним та допустимим доказом в частині розміру матеріального збитку, завданого позивачу як власнику пошкодженого при ДТП транспортного засобу, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача різниці між фактичним розміром матеріального збитку та сумою страхового відшкодування у сумі 92 552,92 грн (180 587,89 грн - 87 660,08 грн).

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана громадянину неправомірними діями, відшкодовуються особою, яка заподіяла шкоду.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування моральної (немайнової шкоди) від 31.03.1995 року № 4 із наступною змінами» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ , заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати , зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав , у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ.

Таким чином відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно зі ст.46 Європейської конвенції про захист прав і основних свобод (в редакції Протоколу № 11), рішення Європейського суду є обов`язковим для держав-учасниць Конвенції.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчути страждання (моральну шкоду).

Вирішуючи питання про розмір стягнення моральної шкоди, суд вважає, що позивачеві відповідачем внаслідок вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, заподіяна моральна шкода, розмір якої визначається з урахуванням характеру й тривалості страждання позивача, викликаних ушкодженням автомобіля, моральних страждань позивача з приводу пошкодження її власності та неможливістю користування автомобілем певний час, внаслідок чого позивачу заподіяна моральна шкода.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з тривалості страждань позивача з характеру та виду пошкоджень транспортного засобу, при цьому документів на підтвердження погіршення стану здоров`я стороною позивача не надано. У зв`язку із цим, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача по відшкодуванню моральної шкоди частково та стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000,0 грн. Вказану суму суд вважає співмірною та такою, що відповідає принципу розумності.

Вирішуючи питання щодо стягнення із відповідача на користь позивача 4 000,00 грн, сплаченої позивачем за складання Висновку №1146/10-24 від 17.10.2024 року, суд виходить із того, що такий письмовий доказ не прийнятий судом у якості підтвердження розміру майнової шкоди завданої позивачу як власнику пошкодженого транспортного засобу, а тому не вбачає підстав для задоволення позову у цій частині.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За змістом ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, додержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до положень Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, суд, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню частково.

Відповідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволені частково до відповідача то на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір виходячи з розрахунку: (95 552,92 грн (сума задоволених позовних вимог до вказаного відповідача * 100 % / 113 337,77 грн (ціна позову) = 84,30% * 1 211,20 грн (сплачений при поданні позову судовий збір).

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у вигляді сплаченого судового збору, з урахуванням проперційності до задоволених вимог, беручи до увагу позицію Верховного Суду про те, що відшкодування моральної шкоди є також вимогами майнового характеру. Даний розмір становить 1 021,13 грн.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, слід заначити наступне.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України)

При розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Згідно пункту 25 постанови Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 зауважено, що: «Судова колегія зазначає, що КАС України (та відповідно, ЦПК України) у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою чи тільки має бути сплачено.»

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано до суду: договір про надання правової допомоги №07/02/25-ЮП/IL від 07.02.2025 року; акт виконаних робіт «01 від 04.03.2025 року; квитанція №1.91788027.1 від 07.02.2025 року на суму 7000,00 грн; квитанція №1.99912443.1 від 28.02.2025 року на суму 7 000,00 грн.

У постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17. «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄCIIJI. присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св 19) та від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61 -22962св 19) викладено правовий висновок про те. що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи.

Аналогічним чином тлумачить це питання і ЄСПЛ, висновки якого зокрема у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними.

Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

За наведених обставин, суд, вважає справедливим відшкодування позивачу розмір його судових витрат на правничу допомогу в сумі пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 11 802,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Законом України «Про судову експертизу», ст.ст. 15, 22, 23, 979, 999, 980, 1166, 1187, 1194 ЦК України; ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення шкоди, завданої внаслідок ДТП - задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) матеріальну шкоду у розмірі 92 552 (дев?яносто дві тисячі п?ятсот п?ятдесят дві) грн 92 коп., компенсацію моральної шкоди у розмірі 3 000 (три тисячі грн) грн 00 коп., що загалом становить 95 552 (дев?яносто п?ять тисяч п?ятсот п?ятдесят дві) грн 92 коп.

Стягнути зі ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) судовий збір у розмірі 1 021 (одна тисяча двадцять одна) грн 13 коп. та витрати за професійну правничу допомогу у розмірі 11 802 (одинадцять тисяч вісімсот дві) грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя Ключник А.С.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ).