УХВАЛА

11 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 164/1678/24

провадження № 61-15543ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Невідомський Олександр Анатолійович, на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 березня 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Колківської селищної ради Луцького району Волинської області про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до Колківської селищної ради Луцького району Волинської області про визнання права власності на спадкове майно.

Позов обґрунтувала тим, що її сестра ОСОБА_3 разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, побудували житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , не залишивши заповіту, померла та після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла 1/2 частина вищевказаного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, як частка у спільному майні подружжя.

Позивач також вказувала, що вона, як сестра померлої та спадкоємець другої черги за законом, з метою прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті останньої, зверталася до нотаріуса із відповідною заявою, на підставі якої була зведена спадкова справа. 24 серпня 2023 року нею до нотаріальної контори було подано заяву про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , а саме на частину спірного об`єкта нерухомості, однак отримала відмову нотаріуса, із-за відсутності документів, що посвідчують право власності спадкодавця на частину житлового будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя.

Враховуючи наведене, просила визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_3

Маневицький районний суд Волинської області рішенням від 27 березня 2025 року позов задовольнив.

Визнав за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_3 .

У вересні 2025 року особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 , оскаржила вказане судове рішення до апеляційного суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , який був власником спірного житлового будинку, прийняв його рідний брат ОСОБА_5 , після смерті якого його дружина - особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 в порядку частини третьої статті 1268 ЦК України фактично вступила у володіння належним останньому спадковим майном, в тому числі частиною зазначеного вище житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, яка є предметом спору у даній справі, однак вказана обставина була залишена поза увагою під час розгляду справи судом першої інстанції.

Волинський апеляційний суд постановою від 30 жовтня 2025 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 - ОСОБА_6 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Колківської селищної ради Луцького району Волинської області про визнання права власності на спадкове майно, закрив.

06 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Невідомський О. А. засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 березня 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про те, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Щодо касаційного оскарження рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 березня 2025 року.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до частини четвертої статті 389 ЦПК України особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. Після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Тлумачення частин першої та четвертої статті 389 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що касаційна скарга може бути подана особою, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки за умови апеляційного перегляду справи.

Відповідно до матеріалів касаційної скарги вбачається, що рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 березня 2025 року не переглядалося в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , оскільки апеляційне провадження за апеляційною скаргою було закрито ухвалою Волинського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 березня2025 року не переглядося по суті в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , у відкритті касаційного провадження в частині оскарження вказаного рішення суду першої інстанції необхідно відмовити з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

Щодо касаційного оскарження ухвали Волинського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

У статті 129 Конституції України у числі основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22 рішення ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України», заява № 23436/03).

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Судом встановлено, що сестра позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 16 серпня 1974 року по 29 серпня 1994 року, під час якого подружжя збудувало житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , який в силу вимог статті 22 КпШС України від 1969 року, діючого на момент будівництва спірного нерухомого майна, вважається об`єктом їх спільної сумісної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі й на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_2 , після реорганізації - смт Колки Луцького району Волинської області.

Спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняла позивач ОСОБА_2 , як спадкоємець другої черги за законом, шляхом подачі заяви до Маневицької державної нотаріальної контори у встановлений законом строк (6 місяців). Інших спадкоємців, крім позивача, ні за законом, ні за заповітом - немає.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 21 червня 2024 року Маневицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Камінь-Каширському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, який вважався власником спірного будинковолодіння.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 посилалась на те, що місцевий суд, ухваливши рішення у даній справі про визнання за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом права власності на частину спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, порушив її права як спадкоємця за законом на вказане спадкове майно після смерті її чоловіка ОСОБА_5 , який є рідним братом ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частинами першою, другою статті 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно з частиною першою статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом, коло яких визначено статті 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає в день відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї (частина третя статті 1268 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частиною першою статті 1272 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Постановляючи ухвалу про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, як факту родинних відносин між ОСОБА_4 та чоловіком ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , так і того, що останній звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , у встановлений законом шестимісячний строк, а отже й на підтвердження того, яким чином оскаржуване рішення суду першої інстанції порушує її права як особи, яка не брала участі у справі.

З огляду на це, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не довела, що рішенням суду першої інстанції вирішувалося питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки як спадкоємиці свого чоловіка - ОСОБА_5 , а тому вона не має права на оскарження такого судового рішення в апеляційному порядку.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши, що рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 27 березня 2025 року не вирішувалися питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України це є підставою для закриття касаційного провадження.

Постановляючи ухвалу про закриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції діяв у межах своїх повноважень та у визначений процесуальним законом спосіб.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до незгоди з установленими апеляційним судом обставинами і оцінкою доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Оскільки правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження в цій частині слід відмовити.

Керуючись статтею 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Невідомський Олександр Анатолійович, на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 27 березня 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Колківської селищної ради Луцького району Волинської області про визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко