Номер провадження: 22-ц/813/5638/25
Справа № 514/1942/24
Головуючий у першій інстанції Кравченко П. А.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Комлевої О.С.,

суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Коваленко Сергій Олегович на заочне рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 17 квітня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Кравченко П.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційний витрат 3 % річних за користування грошовими коштами (в порядку ст. 625 ЦК України), -

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційний витрат 3 % річних за користування грошовими коштами (в порядку ст. 625 ЦК України), в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 73 299,04 грн., яка складається з: 56 251,65 грн. інфляційне збільшення, 17 047,39 грн. 3 % річних за користування грошовими коштами, а також, вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 28 грудня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінростбанк» (далі за текстом ТОВ «Фінростбанк») та фізичною особою підприємцем (ФОП), в особі ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 1/20054, за змістом пункту 1.1. якого Банк надає Позичальнику кредит у розмірі 284 750,00 грн. терміном з 28.12.2007 року по 28.12.2012 року, зі сплатою 17.00 відсотків річних.

Цього ж дня, 28 грудня 2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладено Договір поруки №1/20054-1, за умовами якого, поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати за виконання зобов`язань за кредитним договором №1/20054 від 28 грудня 2007 року, яким укладено між Кредитором та ФОП ОСОБА_3 .

Оскільки, позичальник та поручитель не дотрималися умов кредитного договору та договору поруки та не здійснювали повернення отриманих кредитних коштів, у них утворилась значна заборгованість за кредитним договором, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 17 червня 2010 року позов ПАТ «Фінростбанк» до ОСОБА_2 був задоволений. Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 1/20054 від 28.12.2007 року на загальну суму 124 288,44 грн., судовий збір у розмірі 1242,88 грн. та витрати пов`язані з інформаційно-технічним розглядом справи. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили.

07 березня 2019 року було проведено електронний аукціон №UA-EA-2019-02-18-000018-b за лотом №F17GL39825 за кредитним портфелем, що складається з дебіторської заборгованості. Переможцем визнано ОСОБА_1

26 березня 2019 року між ПАТ «Фінростбанк», від імені якого діє уповноважена особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Фінростбанк» та ОСОБА_1 , укладено договір № 63 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, за змістом пункту 2.1. якого Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, права вимоги Банку до Позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, в тому числі до осіб, визначених у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників або які зобов`язані виконати обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту), договорами поруки, договорами іпотеки (іпотечними договорами) та договорами застави з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначеному Договором.

За змістом пункту 10 Додатку №1 до Договору №63 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 26.03.2019 року до ОСОБА_1 перейшло право вимоги, серед іншого, за кредитним договором №1/20054 від 28.12.2007 року та договором поруки №1/20054-1 від 28.12.2007 року.

Відповідно до п.10 Додатку №1 до Договору №63 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 26.03.2019 року, до ОСОБА_1 перейшло право вимоги за кредитним договором №1/20054 від 28.12.2007 року у розмірі 116 001,06 грн., з яких: 116 001,06 грн. - заборгованість за кредитом (тіло), 0.00 грн. - заборгованість за відсотками.

ОСОБА_1 сплатив ПАТ «Фінростбанк» кошти в порядку пункту 4.1. Договору до моменту набуття чинності договором у розмірі 152 265,58 грн., що підтверджується квитанцією про оплату №27021695 від 12.03.2019 року.

Враховуючи вищевикладене ОСОБА_1 є правонаступником ПАТ «Фінростбанк» у правовідносинах, що виникли на підставі кредитного договору № 1/20054від 28.12.2007 року та були підтверджені рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 17 червня 2010 року у справі №2-154/2010.

Позивач зазначив, що наразі вказане грошове зобов`язання є невиконаним, позичальник ухиляється від повернення кредитних коштів на шкоду кредиту.

У зв`язку з тим, що відповідач безпідставно користується грошовими коштами, рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 17 червня 2010 року у справі № 2-154/2010 залишається невиконаним, та у позивача виникло законне право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних за користування коштами, передбачене ст. 625 ЦК України.

Заочним рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 17 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційний витрат 3 % річних за користування грошовими коштами (в порядку ст. 625 ЦК України) відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Коваленко С.О., звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовну заяву, посилаючись на неповне встановлення обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що в матеріалах справи наявні достатні докази, що підтверджують передачу до ОСОБА_1 прав вимоги за кредитним договором № 1/20054 від 28.12.2007 року та договором поруки № 1/20054-1 від 28.12.2007 року.

Також апелянт звернув увагу, на те, що чинне цивільне законодавство України не містить обмежень та заборон на подання новим кредитором (правонаступником) вимог про стягнення коштів за статтею 625 ЦК України, у разі, якщо новий кредитор доведе набуття ним статусу кредитора за кредитом у матеріальному правовідношенні (шляхом подання до суду договору про відступлення прав вимоги та/або інших документів, що підтверджують правонаступництво нового кредитора).

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (з 1 січня 2024 року це 90 840 грн., відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 028 грн. (3028 грн. х 30 = 90 840 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи.

Відповідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд враховуючи, що ціна позову в даній справі становить 73 299,04 грн., що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дійшов висновку, що зазначена справа відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, може розглядатися в порядку спрощеного провадження та не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 28 грудня 2007 року між ТОВ «Фінростбанк» (далі - Банк) та ФОП ОСОБА_3 (далі - Позичальник) укладено кредитний договір № 1/20054, за змістом пункту 1.1. якого Банк надає Позичальнику кредит у розмірі 284 750,00 грн. терміном з 28.12.2007 року по 28.12.2012 року, зі сплатою 17,00 % відсотків річних (а.с. 11-12).

28 грудня 2007 року між ТОВ «Фінростбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №1/20054-1, за умовами якого, поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати за виконання зобов`язань за кредитним договором №1/20054 від 28 грудня 2007 року, який укладено між Кредитором та ФОП ОСОБА_3 (а.с. 13).

17 червня 2010 року рішенням Тарутинського районного суду Одеської області стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фінростбанк» заборгованість за кредитним договором № 1/20054 від 28.12.2007 року на загальну суму 124 288,44 грн. Вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили (а.с. 14).

07 березня 2019 року проведено електронний аукціон №UA-EA-2019-02-18-000018-b за лотом №F17GL39825 за кредитним портфелем, що складається з дебіторської заборгованості. Переможцем визнано ОСОБА_1 (а.с. 15).

26 березня 2019 року між ПАТ «Фінростбанк», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Фінростбанк» та ОСОБА_1 , укладено договір № 63 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги (а.с. 17-19).

Пункту 2.1. вказаного договору вказано, що якого Банк відступає шляхом продажу Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим Договором, права вимоги Банку до Позичальників, заставодавців (іпотекодавців) та поручителів, в тому числі до осіб, визначених у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників або які зобов`язані виконати обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту), договорами поруки, договорами іпотеки (іпотечними договорами) та договорами застави з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом - «Основні договори», надалі за текстом - Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за Права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначеному Договором.

За змістом пункту 2.2. Договору, за цим Договором Новий кредитор в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4.1. цього Договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи, проте не обмежуючись: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій, неустойок у розмірах, вказаних у Додатку №1 до цього Договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань у випадках та на умовах, встановлених Основними договорами, тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до Нового кредитора, вказаний у Додатку №1 до цього Договору. Права кредитора за Основними договорами переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення Права вимоги. До нового кредитора не переходять права на нарахування процентів за користування Боржниками кредитними коштами та права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків Боржників, що надані Банку відповідно до умов Основних договорів.

Як вбачається з Додатку №1 до Договору № 63 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 26.03.2019 року до ОСОБА_1 перейшло право вимоги, зокрема, за Кредитним договором №1/20054 від 28.12.2007 року у розмірі 116 001,06 грн. та Договором поруки №1/20054-1 від 28.12.2007 року (а.с. 20).

ОСОБА_1 сплатив ПАТ «Фінростбанк» кошти за придбання лоту №F17GL39825, протокол №UA-EA-2019-02-18-000018-b у розмірі 152 265,58 грн., що підтверджується квитанцією про оплату № 27021695 від 12.03.2019 року (а.с. 21).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів заміни сторони стягувача, а саме з ПАТ «Фінростбанк» на ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, за наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює сторону її правонаступником.

Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець (частина друга статті 442 ЦПК).

Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження (частина п`ята статті 442 ЦПК).

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 цього Кодексу).

Тобто, питання процесуального правонаступництва вирішується судом.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області від 27.08.2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони стягувача правонаступником, видачу дублікату виконавчого документа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа відмовлено.

03.03.2020 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Тарутинського районного суду Одеської області від 27.08.2019 року залишено без змін.

28.05.2020 року ухвалою Верховного суду відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тарутинського районного суду Одеської області від 27.08.2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03.03.2020 року.

Ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області від 06.12.2023 року провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про заміну сторони стягувача правонаступником, видачу дублікату виконавчого документа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа закрито, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Вказана ухвала суду не оскаржувалася та набрала законної сили 22.12.2023 року.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції встановивши фактичні обставини у справі, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не надано належних доказів заміни сторони стягувача, що унеможливлює стягнути інфляційні витрати 3 % річних за користування грошовими коштами, в порядку ст. 625 ЦК України.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Коваленко С.О. про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що в матеріалах справи наявні достатні докази, що підтверджують передачу до ОСОБА_1 прав вимоги за кредитним договором № 1/20054 від 28.12.2007 року та договором поруки № 1/20054-1 від 28.12.2007 року, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки вважає, що на момент розгляду справи, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянтів із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розг-лянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцін-ка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задо-воленню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ух-валив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

З огляду на положення п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в каса-ційному порядку не підлягає.

Керуючись ст. ст. 368-369, 374-375, 381-382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Коваленко Сергій Олегович залишити без задоволення.

Заочне рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 17 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 18 грудня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда