Постанова

Іменем України

12 листопада 2025 року

м. Київ

Справа № 362/5066/17

Провадження № 61-1223св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув у порядку письмового провадження справу,

учасниками якої є:

позивач - ОСОБА_1 (далі - позивач), інтереси якого представляє адвокат Грабовий Олександр Анатолійович (далі - адвокат позивача),

відповідачі- Обухівська районна державна адміністрація Київської області (далі - Обухівська РДА) та ОСОБА_2 (далі - скаржниця), інтереси якої представляє адвокат Загура Василь Петрович,

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Управління Держземагентства Фастівського району Київської області,

про скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва, скасування реєстрації права власності

за касаційною скаргою скаржниці на постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року, яку ухвалила колегія суддів у складі Сушко Л. П., Гаращенка Д. Р., Олійника В. І.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

(1) Вступ

1. Позивач з 2007 року є власником трьох земельних ділянок. Він виявив, що частину площі цих ділянок зайняла та загородила парканом скаржниця. Вона набула право власності на виділену їй земельну ділянку для садівництва на підставі розпорядження голови райдержадміністрації у 2012 році за рахунок земель садівничого товариства «Озерний». Позивач з метою захисту його права власності звернувся до суду та просив скасувати це розпорядження, визнати недійсним свідоцтво про право власності скаржниці на її земельну ділянку та скасувати реєстрацію такого її права.

2. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову через неефективність обраних позивачем способів захисту порушеного права. Апеляційний суд позов задовольнив. Вважав, що позивач як той, хто правомірно володіє та користується його майном, має право на звернення з наведеними вимогами. Скаржниця постанову апеляційного суду оскаржила.

3. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на питання про те, чи є належними способами захисту права власності позивача його вимоги про скасування розпорядження про передання скаржниці у власність земельної ділянки, визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказану ділянку та скасування державної реєстрації цього права. Відповідь на наведене питання - негативна. Належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування з урахуванням висновків судових експертиз з володіння садівничого товариства «Озерний» і скаржниці частин земельних ділянок позивача, на які є накладення. Тому Верховний Суд скасував оскаржену постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції змінивши у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

(2) Зміст позовної заяви

4. У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив:

4.1. Скасувати розпорядження голови Васильківської районної державної адміністрації Київської області (далі - Васильківська РДА) від 29 грудня 2012 року № 2229 «Про передачу ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки для ведення садівництва за рахунок земель садівничого товариства «Озерний» на території Порадівської сільської ради за межами населеного пункту» (далі - оспорюване розпорядження).

4.2. Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 6 березня 2014 року № НОМЕР_1 (далі - свідоцтво про право власності).

4.3. Скасувати державну реєстрацію права власності скаржниці на земельну ділянку площею 0,1047 га з кадастровим номером :03:001:0226 (ділянка № НОМЕР_2) для ведення садівництва за рахунок земель Садівничого товариства «Озерний» (далі - СТ «Озерний») на території Порадівської сільської ради за межами населеного пункту (далі - земельна ділянка скаржниці).

5. Обґрунтував вимоги так:

5.1. Позивач є власником набутих за договорами дарування земельних ділянок, які розташовані на території Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області.

5.2. Реалізуючи право власності, позивач виявив, що частину належних йому земельних ділянок зайняла та загородила парканом скаржниця, право власності якої на земельну ділянку виникло на підставі оспорюваного розпорядження. Вважав, що голова Васильківської РДА вийшов за межі його повноважень і надав на неналежні їй землі право власності скаржниці.

(3) Зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

6. 31 травня 2023 року Васильківський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення, згідно з яким у задоволенні позову відмовив. Мотивував так:

6.1. Відповідно до Державних актів на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 449404, серії ЯЗ № 449409, серії ЯЗ № 449406 від 7 травня 2009 року позивач на підставі договорів дарування земельних ділянок № 2807, № 2504, № 2516 від 27 вересня 2007 року є власником земельних ділянок площею 0,0982 га з кадастровим номером :01:009:0014, площею 0,1000 га з кадастровим номером :01:009:0020, площею 0,1000 га з кадастровим номером :01:0009:0016 для будівництва й обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані на АДРЕСА_1 .

6.2. Дарувальники цих ділянок набули їх на підставі рішення 7 сесії 5 скликання Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області № 8 від 26 березня 2007 року «Про приватизацію», згідно з яким рада вирішила передати у приватну власність земельні ділянки, перелічені у додатку, та надала дозволи на розробку технічної документації, і рішення цієї ради від 18 травня 2007 року за № 4.4-IX-V, на підставі якого дарувальникам видані державні акти на право приватної власності на земельну ділянку.

6.3. Суміжними землевласниками належних дарувальникам земельних ділянок були кожен із них і сільська рада.

6.4. У 1989 році виконавчий комітет Васильківської районної ради видав Державний акт серії Б № 086277, зареєстрований за № 237, на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,8 га для колективних садів, що складається з двох земельних ділянок і має поділ на ділянки, які включають також ділянку № НОМЕР_2 , НОМЕР_3 . Тобто земельна ділянка скаржниці, яка входить до зони колективних садів у межах Васильківського району Київської області, існує з 1989 року.

6.5. Земельна ділянка скаржниці перебувала у її володінні, починаючи з 2005 року. Технічну документацію на цю ділянку скаржниця виготовила на підставі розпорядження голови Васильківської РДА № 424.17 від 4 квітня 2007 року. Видаючи оспорюване розпорядження щодо передання скаржниці земельної ділянки, голова Васильківської РДА діяв правомірно.

6.6. Земельна ділянка скаржниці межує із землями загального користування (проїздом) і земельною ділянкою ОСОБА_3 площею 0,0067 га з цільовим призначенням для ведення садівництва (він набув земельну ділянку на території СТ «Озерний» Порадівської сільської ради у 1998 році). Свідки ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , які з 1986 року та 1992 року відповідно є членами СТ «Озерний» і користуються земельними ділянками, суміжними із земельною ділянкою скаржниці, підтвердили постійне та безперервне користування нею її ділянкою, межі та фактичне місце розташування якої не змінювалися за їхньої пам`яті.

6.7. Відповідно до листа Мотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області від 27 липня 2018 року вих. № 132 за останні 20 років межі між Порадівською та Мотовилівською сільськими радами не змінювались.

6.8. 10 лютого 2016 року Апеляційний суд Київської області за апеляційною скаргою скаржниці на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 8 листопада 2010 року в справі № 2-146/10 ухвалив рішення за позовом позивача від жовтня 2009 року до СТ «Озерний», третя особа - Червономотовилівська сільська рада Фастівського району Київської області, про відмову у задоволенні позову про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки.

6.9. Крім того, позивач мав спір зі скаржницею та ОСОБА_3 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки у справі № 381/3896/15-ц, яку розглядав Фастівський міськрайонний суд Київської області.

6.10. 20 квітня 2021 року експерт КНДІСЕ Баранов Ю. Л. надав висновок № 31166/20-41 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи у справі № 362/5066/17. Згідно з цим висновком:

- фактичні межі користування земельними ділянками позивача під час проведення топографо-геодезичних робіт на місцевості зафіксувати не вдалося у зв`язку з розташуванням на них будівлі та паркана, які, зі слів позивача, належать скаржниці;

- частина фактичної межі користування земельною ділянкою скаржниці, а саме від точки 1 до точки 2 і між точками 7-8-9-10-11-1 не відповідає межам, зазначеним у технічній документації із землеустрою щодо виділення вказаної ділянки. Фактичну межу земельної ділянки скаржниці від точки 2 до точки 7 згідно з документацією із землеустрою зафіксувати не вдалося;

- є накладення (пересічення) меж визначених відповідною технічною документацією із землеустрою земельної ділянки скаржниці на межі земельних ділянок позивача. Загальна площа накладення становить 0,1010 га;

- накладення (пересічення) меж є за межами Порадівської сільської ради Васильківського району Київської області. Враховуючи опис суміжників із плану меж Порадівської сільської ради Васильківського району Київської області, а саме від точки Д то точки А суміжником є «землі Червономотовилівської сільської ради Фастівського району», можливо стверджувати, що вищевказане накладення є у межах Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області.

6.11. Обрані позивачем способи захисту є неефективними. Скасування оспорюваного розпорядження не може захистити або відновити речове право позивача, зокрема, повернути у його володіння або користування земельні ділянки. Скасування державної реєстрації права власності скаржниці на її земельну ділянку теж не відновить це право. Заявлені позивачем вимоги не є ефективними способами захисту його права, оскільки він потребуватиме додаткових засобів судового захисту.

6.12. Належним способом захисту прав позивача є витребування майна із чужого незаконного володіння (якщо позивач був позбавлений права володіння (користування) земельною ділянкою) або усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (якщо позивачеві чиняться перешкоди в реалізації цього права).

6.13. Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов.

7. 12 грудня 2023 року Київський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою рішення суду першої інстанції скасував й ухвалив нове - про задоволення позову: скасував оспорюване розпорядження; визнав недійсним свідоцтво про право власності; скасував державну реєстрацію права власності скаржниці на її земельну ділянку; стягнув із Обухівської РДА та скаржниці на користь позивача по 2 400,00 грн судового збору, сплаченого за подання позовної заяви й апеляційної скарги. Мотивував так:

7.1. У справі № 381/3896/15-ц Фастівський міськрайонний суд Київської області встановив, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 21 серпня 2010 року в результаті проведення геодезичних робіт з перенесення в натурі меж земельних ділянок позивача згідно з державними актами на право власності на ці ділянки, зіставляючи останні та фактичні межі земельної ділянки СТ «Озерний», констатовано, що сучасне розташування меж земельної ділянки СТ «Озерний» не співпадає з визначеними згідно з державними актами межами земельних ділянок позивача; на підставі виконаних геодезичних робіт із визначення реальних меж розташування земельної ділянки СТ «Озерний» площа самовільно зайнятої цим товариством ділянки на землях позивача складає 0,157 га; паркан СТ «Озерний», який збудований по сучасній фактичній межі товариства, частково розташований на земельних ділянках позивача.

7.2. Неправомірність оспорюваного розпорядження підтверджують належні докази. Право позивача на землю порушили Обухівська РДА та скаржниця. Голова Васильківської РДА не мав права надавати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення скаржниці земельної ділянки, яка розташована на землях Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області.

7.3. Правомірність володіння та користування позивачем земельними ділянками є достатньою підставою для його звернення до суду для захисту «земельного права». Належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є скасування державної реєстрації права власності скаржниці на її земельну ділянку, що фактично накладається на іншу. Проте скасувати таку реєстрацію, що відбулася на підставі оспорюваного розпорядження, можливо лише оскарживши останнє, зокрема в судовому порядку.

7.4. Суд першої інстанції необґрунтовано виснував про недоведеність порушеного права позивача і тому помилково відмовив у задоволенні позовних вимог.

(4) Провадження у суді касаційної інстанції

8. 20 січня 2024 року скаржниця подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати постанову апеляційного суду та скерувати справу «на новий розгляд».

9. 12 лютого 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення цієї ухвали.

10. 28 лютого 2024 року скаржниця подала до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги.

11. 30 квітня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою відмовив скаржниці у задоволенні клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження та відкрив касаційне провадження за її касаційною скаргою.

12. 7 жовтня 2024 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

13. Скаржниця мотивувала касаційну скаргу так:

13.1. Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи нове судове рішення, вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, а саме СТ «Озерний», яке право користування земельною ділянкою площею 0,8 га отримало ще у 1989 році, і межі цієї ділянки не змінювалися. Громадяни ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 отримали земельні ділянки у 2007 році, після чого подарували їх позивачеві. Відповідно до пункту 8 частини першої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) це є підставою для обов`язкового скасування судового рішення.

13.2. Суд апеляційної інстанції порушив припис частини четвертої статті 265 ЦПК України, коли не зазначив у мотивувальній частині постанови докази, які скаржниця навела для відмови у задоволенні позову, і які він відхилив, та мотиви їхнього відхилення.

13.3. Факт самовільного захоплення земельної ділянки позивача скаржницею та СТ «Озерний» суди не встановили. Тому висновок апеляційного суду про те, що голова Васильківської РДА порушив вимоги статті 2 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», є хибним.

13.4. Заявлені позивачем підстави для припинення права власності скаржниці на її земельну ділянку не передбачені статтями 140 і 141 Земельного кодексу України, які встановлюють вичерпний перелік таких підстав.

(2) Позиції інших учасників справи

14. 26 червня 2024 року адвокат позивача подав відзив на касаційну скаргу, згідно з яким просив постанову апеляційного суду залишити без змін. Мотивував так:

14.1. Коли ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були власниками земельних ділянок, скаржниця безпідставно користувалась її земельною ділянкою. Із 2009 року у сторін є спір щодо меж земельних ділянок, тобто він виник ще до того, як скаржниця отримала земельну ділянку у власність.

14.2. У справі № 381/3896/15-ц суд встановив, що земельну ділянку скаржниці виділили за межами земельної ділянки СТ «Озерний».

14.3. Експерт у висновку встановив, що земельна ділянка скаржниці, яка згідно з технічною документацією нібито виділена на території Порадівської сільської ради Васильківського району Київської області, насправді майже повністю розташована на території Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області.

14.4. У Васильківської РДА не було права розпоряджатися земельною ділянкою, що територіально належить до відання іншого району. Тому вона не мала права надавати дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення скаржниці земельної ділянки на землях Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області.

15. Інші учасники справи відзиви на касаційну скаргу не подали.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції

16. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 30 квітня 2024 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою скаржниці на підставі, передбаченій у пункті 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

17. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

18. З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.

19. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

20. З огляду на наведені нижче мотиви у цій справі необхідно врахувати висновок щодо застосування норм права, викладений у постановах Верховного Суду після подання скаржницею касаційної скарги.

(2) Оцінка аргументів скаржниці та висновків апеляційного суду

(2.1) Чи є належними способами захисту права власності позивача його вимоги про скасування розпорядження про передання скаржниці у власність земельної ділянки, визнання недійсним свідоцтва про право власності на вказану ділянку та скасування державної реєстрації цього права?

21. Позивач стверджував, що земельна ділянка скаржниці була їй неправомірно виділена та накладається на його земельні ділянки. Тому просив скасувати оспорюване розпорядження, визнати недійсним свідоцтво про право власності скаржниці на земельну ділянку та скасувати реєстрацію цього її права. Суд першої інстанції відмовив у задоволені позову через неефективність обраних позивачем способів захисту його прав. Апеляційний вважав вимоги ефективними і обґрунтованими. Тому їх задовольнив. Скаржниця це судове рішення оскаржила. Вважала, що відсутні докази самовільного захоплення нею земельної ділянки, законних підстав для припинення її права власності немає, докази, які скаржниця навела для відмови у задоволенні позову, апеляційний суд невмотивовано відхилив.

22. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду частково погоджується з аргументами скаржниці. Вважає, що позовні вимоги про скасування оспорюваного розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності скаржниці на земельну ділянку та скасування реєстрації за нею цього права є неналежними способами захисту права власності позивача на його земельні ділянки. Єдиним належним способом захисту права власності позивача є витребування частин його земельних ділянок, які накладаються, зокрема, на земельну ділянку скаржниці.

23. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

24. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

25. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам (див., наприклад, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 і № 200/606/18, від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18).

26. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

27. Право володіння як складова права власності завжди належить власникові майна. Особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності можливе незалежно від того, чи набув або не набув володілець право власності (і відповідно право володіння) на таку ділянку.

Володіння як фактичний стан слід відрізняти від права володіння. Права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула таке право. Така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке засвідчує, зокрема, державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Тоді як право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

28. Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння, тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Такий позов власник заявляє у разі, коли його майно вибуло з володіння: (а) фізично (викрадене, загублене тощо); (б) «юридично» (майно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстроване за іншим суб`єктом) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).

29. У такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати позов протиправністю рішення органу влади, відповідно до якого відповідачу передали частину земельної ділянки, яка накладається на ділянку позивача. Суд має оцінити таке рішення у мотивувальній частині судового рішення.

Позовні вимоги про визнання недійсними рішення органу влади та державного акта на право власності на земельну ділянку не призведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивача.

Не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Повернення сторін у попередній стан призведе до того, що відповідач буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку позивача, але й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною, і правомірність набуття якої у власність відповідачем не ставиться під сумнів.

Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

Тому в контексті обставин справи належним способом захисту може бути віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить позивачеві та накладається на земельну ділянку відповідача (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (пункти 81, 87, 125,127-128), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 8 жовтня 2025 року у справі № 453/1192/23).

30. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили такі обставини:

30.1. Позивач на підставі договорів дарування від 27 вересня 2007 року є власником трьох земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у с. Червоній Мотовилівці Фастівського району Київської області (т. 1, а. с. 9-11). Ці ділянки в межах Червономотовилівської сільської ради дарувальники набули на підставі рішення вказаної ради від 18 травня 2007 року № 4.4-IX-V (пункт 4.4; т. 1, а. с. 121-123), а технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, виготовили на підставі рішення 7 сесії 5 скликання тієї ради від 26 березня 2007 року № 8 «Про приватизацію» (т. 1. а. с. 149-171).

30.2. Скаржниця набула право власності на її земельну ділянку для ведення садівництва за рахунок земель СТ «Озерний» на території Порадівської сільської ради Васильківського району Київської області за межами населеного пункту на підставі оспорюваного розпорядження, яке видав голова Васильківської РДА 29 грудня 2012 року. Це підтверджує свідоцтво про право власності від 6 березня 2014 року (т. 1, а. с. 18), а також технічна документація із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку для ведення садівництва на території Порадівської сільської ради, виготовлена на підставі розпорядження голови Васильківської РДА № 424.17 від 4 квітня 2007 року (т. 1, а. с. 108-120). Земельна ділянка скаржниці межує із земельною ділянкою ОСОБА_3 і землями загального користування (проїздом) (т. 1, а. с. 112). Скаржниця фактично користувалася її земельною ділянкою з 2005 року.

30.3. У 1989 році виконавчий комітет Васильківської районної ради видав Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 0,8 га для колективних садів, що складається з двох земельних ділянок і має поділ на ділянки, які включають також ділянку № НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , котру набула скаржниця. Тобто її земельна ділянка з 1989 року входить до зони колективних садів у межах Васильківського району Київської області.

30.4. Згідно з листом Мотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області від 27 липня 2018 року вих. № 132 за останні 20 років межі між Порадівською та Мотовилівською сільськими радами не змінювались (т. 1, а. с. 93).

30.5. 10 лютого 2016 року Апеляційний суд Київської області ухвалив рішення за апеляційною скаргою скаржниці на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 8 листопада 2010 року у справі № 2-146/10 за позовом позивача до СТ «Озерний» про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки. Апеляційний суд відмовив у задоволенні позову (т. 1. а. с. 67-70).

30.6. 23 травня 2016 року набрало законної сили рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 12 травня 2016 року в справі № 381/3896/15-ц за позовом позивача до скаржниці та ОСОБА_3 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, треті особи - Порадівська сільська рада Васильківського району Київської області, Червономотовилівська сільська рада Фастівського району Київської області, Управління Держземагентства у Васильківському районі Київської області, Управління Держземагентства у Фастівському районі Київської області.

У тому рішенні суд встановив, що відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи сучасне розташування меж земельної ділянки СТ «Озерний» не співпадає з визначеними згідно з державними актами межами земельних ділянок позивача; площа самовільно зайнятої СТ «Озерний» ділянки на землях позивача складає 0,157 га; паркан СТ «Озерний», який збудований по сучасній фактичній межі товариства, частково розташований на земельних ділянках позивача.

30.7. 12 жовтня 2020 року суд першої інстанції призначив у справі № 362/5066/17 судову земельно-технічну експертизу (т. 2, а. с. 96-97). 20 квітня 2021 року експерт надав висновок № 31166/20-41 (т. 2, а. с. 117-129). За змістом цього висновку, частина фактичної межі користування земельною ділянкою, що належить скаржниці, не відповідає межам, зазначеним у технічній документації із землеустрою щодо виділення тієї ділянки; є накладення (пересічення) загальною площею 0,1010 га меж земельної ділянки скаржниці на межі земельних ділянок позивача; накладення (пересічення) меж є поза межами Порадівської сільської ради Васильківського району Київської області, можливо стверджувати, що воно знаходиться у межах Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області.

31. Апеляційний суд вважав ефективними способами захисту прав позивача заявлені ним позовні вимоги. Колегія суддів не погоджується із цим рішенням. Вимоги про скасування оспорюваного розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності скаржниці на земельну ділянку та скасування реєстрації за нею цього права не є належними для захисту права власності позивача на його земельні ділянки.

Із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 й аналогічних висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, сформульованих, зокрема, у постанові від 8 жовтня 2025 року у справі № 453/1192/23, ефективним способом захисту прав позивача є позов про витребування тих частин його земельних ділянок, які згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 21 серпня 2010 року у справі № 381/3896/15-ц і висновком судової земельно-технічної експертизи від 20 квітня 2021 року у справі № 362/5066/17 накладаються на земельні ділянки СТ «Озерний» (0,157 га) і скаржниці (0,1010 га) відповідно.

32. Суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні вимог позивача, але помилився у мотивах, зокрема, щодо необхідності витребування всієї земельної ділянки скаржниці.

(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(3.1) Щодо суті касаційної скарги

33. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункти 3 і 4 частини першої статті 409 ЦПК України).

34. Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

35. З огляду на висновкицієї постанови щодо застосування норм права постанову апеляційного суду слід скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції постанови Верховного Суду.

(3.2) Щодо судових витрат

36. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

37. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

38. З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги судові витрати скаржниці за подання касаційної скарги слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

у х в а л и в:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

2. Постанову Київського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року скасувати.

3. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31 травня 2023 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

4. Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 840,00 грн відшкодування судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат
Судді Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко