Дата документу 16.12.2025 Справа № 334/6987/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/6987/24 Головуючий у 1-й інстанції: Гнатюк О. М.
Провадження № 22-ц/807/593/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Пантюх Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Коломоєць Ірини Василівни на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради, про стягнення заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради, про стягнення заробітної плати.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Комунальним підприємством «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради.

12 березня 2018 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду лікаря-дерматовенеролога відділення по обслуговуванню дорослого населення поліклініки Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на підставі наказу № 1-0 п. 81 від 02 січня 2018 року. Загальний стаж роботи позивачки в зазначеній лікарні, розпочався 26 серпня 1996 року.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває до теперішнього часу.

З 26 лютого 2025 року територія Токмацької міської територіальної громади Пологівського району Запорізької області є тимчасово окупованою представниками збройних формувань держави-агресора рф.

Через окупацію та активні бойові дії позивачка вимушена була покинути свої домівки та переміститися до неокупованих територій України з реєстрацією внутрішньо переміщеної особи, що унеможливило виконання нею трудових обов`язків. Вказані обставини фактично поставили позивачку в умови простою, оскільки вона не мала можливість продовжити роботу через те, що на її робочому місці виникла ситуація, небезпечна для її життя та здоров`я і навколишнього природного середовища не з її вини. Фактично, позивачка евакуювалася з м. Токмак 15 серпня 2022 року.

Разом з тим, відповідач припинив нарахування та виплату заробітної плати. При цьому наказ про оголошення простою відповідач не видавав, переведення на інше місце роботи не пропонував. Відповідач не сплатив позивачці середній заробіток за період з 15 серпня 2022 року по 28 серпня 2024 року, тобто за час вимушеного простою, не з вини працівника. Загальна сума середнього заробітку позивача, за період з серпня 2022 року по серпень (включно) 2024 року склала 532 897, 61 грн.

На підставі викладеного просила стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з вересня 2022 року по серпень 2024 року (включно), в розмірі 532 897, 61 грн. Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Коломоєць Ірини Василівни подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача. Розгляд справи провести в найкоротший строк, так як спір є трудовим та стосується стягнення заробітної плати. Апеляційну скаргу розглянути з викликом сторін.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки всім доказам у справі. Суд залишивши поза увагою, що невиплати працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, зокрема за час простою, що мав місце не з вини працівника, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, розрахунок з позивачем не здійснено, трудові відносини не припинені.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Комунальне підприємство «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської радизазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що фактично підприємство відповідача з дати оголошення воєнного стану знаходилось на території активних бойових дій, а з 26 лютого 2022 року - на тимчасово окупованій території України, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, тому виїзд з окупованого міста та невиконання позивачкою своїх обов`язків як працівників лікарні було об`єктивним і необхідним. Позивачка не з власної волі була позбавлена можливості безпечно для себе перебувати у місті Токмак і виконувати свої трудові обов`язки у спірні періоди на підприємстві відповідача. Військова агресія РФ проти України, введення воєнного стану, перебування населеного пункту, де фактично було розташоване підприємство, під окупацією, обстріли, не є тими обставинами, що звільняють роботодавця від обов`язку з оплати праці працівників, враховуючи те, що роботодавець не зупинив чи не припинив діяльність юридичної особи, не призупинив дію трудового договору з позивачкою, не запровадив простій і не визначив певних особливостей виконання працівниками своїх обов`язків на час воєнного стану. Лише після видання наказу відповідачем від 05 грудня 2023 року №12-адм/вс про призупинення трудових відносин з працівниками лікарні у відповідача був відсутній обов`язок щодо нарахування заробітної плати позивачці, починаючи з 06 грудня 2023 року. Заробітна плата мала бути виплачена позивачці на умовах, визначених трудовим договором відповідно до статті 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану". Відповідач не надав доказів на підтвердження розміру заробітної плати позивачки, тому суд визначив розмір заборгованості виходячи з середнього заробітку позивачці з урахуванням наданої ними інформації. Позивачка з незалежних від неї причин не могла виконувати свої трудові обов`язки, тобто фактично перебувала у простої не з її вини, у період часу з 15 серпня 2022 року по 05 грудня 2023 року, а тому, позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час простою не з вини працівника за період з вересня 2022 року по листопад 2023 року у сумі 291945, 91 грн виходячи з середньоденної заробітної плати 951, 37 грн з розрахунку ( 25000 грн ( липень 2022 ) + 15909 грн (червень2022) /43 робочих дні)х 21.5 днів ( середня кількість робочих днів) = 20454, 50 грн, є обґрунтованими. Водночас, суд прийшов до висновку, що після призупинення трудових відносин з 06 грудня 2023 року розпочався перебіг тримісячного строку для звернення до суду з цим позовом та закінчився цей строк 05 березня 2024 року. Позивачка звернулася до суду з позовом 28 серпня 2024 року, тобто із пропуском строків, визначених статтею 233 КЗпП України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), тому відмовив у задоволенні позову за пропуском строку звернення до суду з цим позовом.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися , виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що Комунальне підприємство «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради (далі по тексту - КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР) розташоване в м. Токмак Запорізької області.

Згідно з інформацією, яка міститься у виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 26.09.2023, КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР, має , місцезнаходження: Запорізька область, місто Токмак, вул. Центральна, буд.55Ж (т.1 арк.144).

Згідно зі Статутом КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР (нова редакція), який був затверджений рішенням Токмацької міської ради 27.04.2020 №7, КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР (далі підприємство) є закладом охорони здоров`я комунальним унітарним некомерційним підприємством Токмацької міської ради, що надає вторинну медичну допомогу будь-яким особам в порядку та на умовах, встановлених законодавством України та цим Статутом (п.1.1 Статуту). Місцезнаходження підприємства: 71701, Запорізька область, м. Токмак, вул. Центральна, 55Ж (п.2.2. Статуту). Основною метою створення підприємства є забезпечення медичного обслуговування населення шляхом надання йому медичних послуг в порядку та обсязі, встановлених законодавством (п.3.1 Статуту). Підприємство є юридичною особою (п.4.1 Статуту). Підприємство створює належні умови для високопродуктивної праці, забезпечує додержання законодавства про працю, правил та норм охорони праці, техніки безпеки, соціального страхування; здійснює бухгалтерський облік, веде фінансову та статистичну звітність згідно з законодавством (п.6.2.1, п.6.2.2 Статуту). До обов`язків підприємства належить створення для працівників належних і безпечних умов праці, забезпечення додержання чинного законодавства України про працю, правил та норм охорони праці, техніки безпеки, соціального страхування (п.6.3.3. Статуту). Поточне керівництво підприємством здійснює керівник підприємства Головний лікар (Директор) (п.7.2. Статуту), який приймає рішення про прийняття на роботу, звільнення з роботи працівників підприємства, а також інші, передбачені законодавством про працю рішення в сфері трудових відносин, укладає трудові договори (строкові та безстрокові) з працівниками підприємства (п.7.5.9 Статуту), забезпечує дотримання на підприємстві вимог законодавства про охорону праці, санітарно-гігієнічних та протипожежних норм і правил, створення належних умов праці (п.7.5.13 Статуту), уживає заходи до своєчасної та в повному обсязі виплати заробітної плати (п.7.5.14 Статуту).

Аналогічні положення містяться у Статуті КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР (нова редакція), який був затверджений розпорядженням начальника міської військової адміністрації 14.11.2023 №239, крім п. 2.2., у якому зазначено місцезнаходження підприємства: Україна, Запорізька область, місто Запоріжжя, вул. Сержанта Медведєва, буд.4, індекс 69032. Відповідно до п.2.3. Статуту, місцезнаходження структурного підрозділу: Україна, Запорізька область, місто Токмак, вул. Центральна, 55Ж (а.с.102-115).

З 26 лютого 2022 року територія Токмацької міської територіальної громади Пологівського району Запорізької області до теперішнього часу є тимчасово окупованою територією представниками збройних формувань держави-агресора РФ, (наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 N 309 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією").

З 12 березня 2018 року ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР. Постійним зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 , вона є внутрішньо переміщеною особою з 15 серпня 2022 року, фактичним місцем її проживання/перебування є адреса: АДРЕСА_2 (а.с.8-9).

Відповідно до листа начальника Державної прикордонної служби України Головний центр обробки спеціальної інформації ОСОБА_2 від 3.10.2024 за вих.№ 334/6987/24/19253/2024, відповідно до інформації з Бази даних щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України ОСОБА_3 за період з 24.02.2022 по 22.10.2024 роки, остання декілька разів перетинала кордон України, востаннє 05.09.2024 виїзд в пункті перетину Львів-зал. (т.1 а.с.214).

Згідно з Трудової книжки НОМЕР_1 , з 12 березня 2018 року ОСОБА_1 працює лікаря-дерматовенеролога відділення по обслуговуванню дорослого населення поліклініки Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на підставі наказу № 1-0 п. 81 від 02 січня 2018 року. Загальний стаж роботи позивачки в зазначеній лікарні, розпочався 26 серпня 1996 року (а.с.10-12).

Нарахування та виплата заробітної плати на вказаному підприємстві припинене з 15 серпня 2022 року та не виплачувалась на час звернення до суду з вказаним позовом (29 серпня 2024 року) (а.с.1-7, 13-21).

Відповідно до розрахунку середнього заробітку (за період простою), складеного позивачем, (заробітна плата за липень 2022 року 25 000 грн, заробітна плата за серпень 2022 року 19 496, 43 грн), середній заробіток складає 22 248, 21 грн (25 000 + 19 496, 43 грн = 44 496, 43 грн, 21+21=42 (кількість робочих днів), 44 496,43:42=1059,43 (грн./дн), 42:2=21 (середня кількість робочих днів), 1059,43*21=22 248,21 грн Період простою вересень 2022 року по серпнень 2024 року становить 532897, 61 грн ( 22248, 21 грн х 23 місяціс)(а.с.22).

28 серпня 2024 року позивачем направлена до відповідача досудова вимога, в якій ОСОБА_1 просила відповідача здійснити виплату середнього заробітку за період з 01 вересня 2022 року по 28 серпня 2024 року (включно), в розмірі 532 897, 61 грн (а.с.40).

Згідно з наказом в.о. директора КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР Євгенії Тупозлієвої від 05 грудня 2023 року №12-адм/вс «Про призупинення дії трудового договору», на підставі ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинено дію трудового договору з 06 грудня 2023 року до відновлення можливості виконувати роботу або до припинення чи скасування воєнного стану з працівниками КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР згідно додатку, у тому числі: з ОСОБА_1 , яка займає посаду лікаря-дерматовенеролога поліклініки (№ 227 в переліку осіб) (а.с.67-73).

Крім того, згідно з вказаним наказом, відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України (п.2). У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівників про необхідність стати до роботи (п.3).

Підставою для видання такого наказу було, зокрема, введення в Україні воєнного стану, знаходження підприємства на тимчасово окупованій території, яка неодноразово піддавалась ракетним та бомбовим ударам та у зв`язку з абсолютною неможливістю забезпечення працівника роботою (бойові дії, пошкодження приміщень внаслідок бойових дій) та виконання такої роботи працівником.

Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного стану або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28. 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною третьою статті 15 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (стаття 22 Закону України "Про оплату праці").

Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому указами Президента України строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та діє по цей день.

У пункті 3 Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року N 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30- 34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Згідно з частинами другою-четвертою статті 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі N 905/857/19 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку обставин непереборної сили. Виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили.

Отже, положення частини першої статті 617 ЦК України не можуть бути підставою для звільнення роботодавця від обов`язку виплатити працівнику невиплачену заробітну плату.

КП "Токмацька БЛІЛ" ТМР розташоване в м. Токмак Запорізької обл., яке з лютого 2022 року є тимчасово окупованою територією представниками збройних формувань держави-агресора рф.

Встановивши, що позивач виїхала з міста у зв`язку із його окупацією та з метою захисту свого життя і здоров`я, а тому з незалежних від нею причин не могла виконувати свої трудові обов`язки, врахувавши, що керівництво лікарні не надало жодних роз`яснень та інструкцій щодо дій при виконанні працівникам трудових обов`язків, у т. ч. у разі загрози їх життю та здоров`ю під час активних бойових дій, ракетних, бомбових ударів та окупації міста, не призупинило дію трудового договору з позивачкою, не запровадило простій на підприємстві, суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що КП "Токмацька БЛІЛ" ТМР порушило трудові права позивачки на оплату праці, яка мала бути виплачена на умовах, визначених трудовим договором відповідно до статті 10 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

Також правильними є висновки суду першої інстанції, що військова агресія рф проти України, введення воєнного стану, перебування населеного пункту, де фактично було розташоване підприємство, під окупацією, обстріли, не є тими обставинами, що звільняють роботодавця від обов`язку з оплати праці працівників.

Трудовий договір з позивачкою не був розірваний чи призупинений, а отже, працівник залишався в трудових відносинах з роботодавцем, на якого покладено обов`язок забезпечувати реалізацію трудових прав працівників, зокрема право на оплату праці. Невжиття роботодавцем належних організаційно-правових заходів з працівником, який не мав змоги виконувати свої обов`язки з незалежних від неї причин, не може бути підставою для позбавлення її права на отримання оплати праці.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 20 серпня 2025 року у справі № 337/4651/23 (провадження № 61-11129св24).

Відповідно до статті 141 КЗпП, в якій визначаються обов`язки роботодавця, роботодавець, зокрема, повинен правильно організовувати працю працівників. Поряд із цим, зрозуміло, що в умовах окупації агресором роботодавець не може забезпечити виконання умов трудового договору, особисту безпеку працівників, усунути загрози життя і здоров`я працівників. Роботодавець не може вимагати від працівників - українських громадян залишатись на окупованій ворогом території України і продовжувати виконання трудових обов`язків в умовах тимчасової окупації. Саме тому Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" введено механізми регулювання трудових відносин, які релевантні умовам тимчасової окупації або територій активних бойових дій. Зокрема, таким механізмом є призупинення трудового договору. В контексті цієї справи в нормативному регулюванні дії трудового договору на підприємстві, яке опинилось на окупованій території, мають застосовуватись публічно-правові засади, зокрема, що надане суб`єкту (роботодавцю) право є водночас його обов`язком. Якщо ж роботодавець рішення щодо дії трудового договору не прийняв, негативні правові наслідки його бездіяльності не можуть бути покладені на працівника, як на слабкішу сторону трудових відносин.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 травня 2025 року зробив висновок, що у КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України.

Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватись не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України.

У цій справі позивач вимушено не виконувала трудових обов`язків з незалежних від неї причин у зв`язку із збройною агресією рф, окупацією міста і лікарні, з якою не було припинено (зупинено) трудові відносини сторін, а тому, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, позивачці підлягає виплаті саме середній заробіток.

Наказом в.о. директора КП "Токмацька БЛІЛ" ТМР від 05 грудня 2023 року N 12- адм/вс "Про призупинення дії трудового договору", призупинено дію трудового договору з 06 грудня 2023 року до відновлення можливості виконувати роботу або до припинення чи скасування воєнного стану з працівниками КП "Токмацька БЛІЛ" ТМР, у тому числі з ОСОБА_1 .. Згідно з цим наказом, відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівників про необхідність стати до роботи. Підставою для видання наказу було, зокрема, введення в Україні воєнного стану, знаходження підприємства на тимчасово окупованій території, яка неодноразово піддавалась ракетним та бомбовим ударам та у зв`язку з абсолютною неможливістю забезпечення працівника роботою (бойові дії, пошкодження приміщень внаслідок бойових дій) та виконання такої роботи працівником.

Оскільки КП "Токмацька БЛІЛ" ТМР05 грудня 2023 року було винесено наказ, яким призупинено дію трудового договору з 06 грудня 2023 року до відновлення можливості виконувати роботу або до припинення чи скасування воєнного стану з працівниками КП "Токмацька БЛІЛ" ТМР, у тому числі з ОСОБА_1 , то обов`язок відповідача щодо виплати позивачці середнього заробітку підлягає саме по день ухвалення наказу про простій підприємства, тобто до 05 грудня 2023 року.

Тобто ОСОБА_1 з незалежних від неї причин не могла виконувати свої трудові обов`язки, тобто фактично перебувала у простої не з її вини, у період часу з 15.08.2022 року по 05.12.203 року.

Військова агресія РФ проти України, введення воєнного стану, перебування населеного пункту, де фактично було розташоване підприємство, під окупацією, обстріли, не є тими обставинами, що звільняють роботодавця від обов`язку з оплати праці працівника, враховуючи те, що роботодавцем не було зупинено чи припинено діяльність юридичної особи, не було призупинено дію трудового договору з позивачкою (до 6.12.2023 року), не було запроваджено простій та не визначено певних особливостей виконання працівниками своїх обов`язків на час воєнного стану.

Вказані вище обставини можуть бути підставами для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати, проте не звільняють його від обов`язку виплати заробітної плати.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час простою не з вини працівника в період з 15.08.2022 року по 05.12.2023 року є обґрунтованими. Отже, КП "Токмацька БЛІЛ" ТМР необхідно виплатити ОСОБА_1 належну їй заробітну плату за період з 01 вересня 2022 року ( в межах заявленого позову) по 05 грудня 2023 року.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

У п.2 Порядку № 100 зазначено, що середня заробітна плата обраховується, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 працювала на підприємстві до 15 серпня 2022 року.

З огляду на неможливість встановлення судом достовірної інформації щодо розміру посадового окладу позивачки, а також ненадання відповідної інформації відповідачем, як роботодавцем, суд першої інстанції вірно виходив з того, що необхідно визначити розмір заборгованості виходячи з середнього заробітку ОСОБА_1 з урахуванням наданої інформації, яка міститься в Індивідуальних відомостях про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Середня заробітна плата ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2023 року становить 311574, 35 грн, виходячи з розрахунку 951, 37 грн ( средньоденна заробітна плата з розрахунку ( 25000 грн ( липень 2022) +15909 грн ( червень 2022) / 21.5 днів ( середня кількість робочих днів) = 20454, 50 грн ( середньомісячна заробітна плата); 20454, 50 х 15 місяців п`ять днів ( вересень 2022 року по 15 грудня 2023 року) = 311574, 35 грн.

При цьому у вересні 2022 року підприємством виплачено ОСОБА_1 14871, 59 грн, таким чином сума невиплаченої середнього заробітку становить 296706, 76 грн (311574, 35-14871, 59).

Отже, вказана сума середнього заробітку у розмірі 296702,76 грн підлягає стягненню з КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР на користь ОСОБА_1 з якої підлягають відрахування податки та інші обов`язкові платежі.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції дійшов висновку щодо порушення позивачем трьохмісячного строку звернення з даним позовом до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України( в редакції, яка діяла нв час виникнення спірних правовідносин), тому саме з цих підстав відмовив у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за період з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2023 року.

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами ст. 233 КЗпП України.

Частина друга статті 233 КЗпП України в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-1Х не обмежувала строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-1Х, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, яким до статті 233 КЗпП України внесено зміни, що фактично відновлювали дію строку позовної давності щодо звернення до суду за вирішенням трудових спорів про стягнення належної робітнику заробітної плати, що існував до 2001 року.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу строк звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати обмежений трьома місяцями з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Проте, варто зауважити, що Велика Палата Конституційного Суду України 11 грудня 2025 року розглянула справу за конституційним поданням Верховного Суду про конституційність частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України та Ухвалила рішення №1-р/2025 .

Дослідивши питання, порушені в конституційному поданні, Суд виснував, що оспорюваний припис Кодексу в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат є таким, що не відповідає Конституції України.

У Рішенні наголошується, що установлення тримісячного строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 45 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.

Конституційний суд ухвалив, визнати такою, що не відповідає Конституцій України ( є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

Частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним судом України цього Рішення. Рішення Конституційного суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Враховуючи, що на час розгляду даної справи апеляційним судом, Рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 у справі № 1-7/2024 (337/24) визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, яка утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тому враховуючи, що рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 , а саме стягнення з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користьОСОБА_1 середнього заробітку за період з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2023 року розмірі 296702, 76 грн, оскільки звернення до суду з позовом про стягнення належної працівнику заробітної плати не обмежується будь-яким строком .

З огляду на зазначене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період з 01 вересня 2022 року (в межах заявленого позову) по 05 грудня 2023 року ( наказ КП «Токмацька БЛІ» ТМР від 05 грудня 2023 року № 12-адм/вс про призупинення трудових відносин з працівниками лікарні, в тому й числі з ОСОБА_1 ) у сумі 296702, 76 грн з подальшим вирахуванням з вказаної суми податків та обов`язкових платежів.

В іншій частині позов не підлягає задоволенню.

Аргументи апеляційної скарги частково є виправданими.

Відповідно до підпункту «б» "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції - у випадку скасування бо зміни судового рішення, про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 т. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру, судовий збір становить 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (що у 2024 році становило 15 140 грн).

Позивачі у справах про стягнення заробітної плати звільнені від сплати судового збору (абзац 1, 21 п.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір»), тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно задоволено частини позовних вимог.

Враховуючи розмір задоволених позовних вимог позивача, який становить 296702,76 грн, у дохід держави необхідно стягнути судовий збір з КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР за ставками, які діяли у 2024 році у розмірі 1 відсотку від загальної суми задоволених позовних вимог майнового характеру, але не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2967,02 грн. Крім того, оскільки за подання апеляційної скарги позивач звільнена від сплати судового збору у розмірі 6394,76 грн (532 897,61*1%*150%*0,8), із врахуванням заявлених позовних вимог 532 897,61 грн та задоволених позовних вимог на суму 296702,76 грн, з КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР на користь держави підлягає до стягненню сума судового збору, який повинен був подаватися позивачем за подання апеляційної скарги ( у разі незвільнення його від сплати судового збору) у розмірі 3560,42 грн (2967,02*150%*0,8), разом 6527,44 грн (2967,02+3560,42).

Крім того, позивач сплатила судовий збір за подання касаційної скарги на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 квітня 2025 року про зупинення провадження у цій справі у розмірі 484,48 грн (т.2 а.с.136), яка постановою Верховного Суду від 22.10.2025 року скасована, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 484, 48 грн.

Щодо розподілу витрат на професійну правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

На підставі ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За нормами частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 у позовній заяві заявлено вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу понесену в суді першої інстанції на загальну суму 30000,00 грн (т.1 а.с.1-7). Крім того, під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 заявлено вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу понесену в суді апеляційної інстанції у розмірі 6000,00 грн (т.2 а.с.64-66).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку із зверненням до суду першої інстанції з вказаною позовною заявою та суду апеляційної інстанції з вказаною апеляційною скаргою, в матеріалах справи міститься ордер на надання правничої допомоги серії АР №1194877 від 28.08.2024 виданого на підставі договору про надання правничої допомоги №2608/2024 від 26.08.2024; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗП №001085 від 28.08.2015; Договір про надання правничої допомоги №2608/2024 від 26.08.2024; Акт прийому передачі виконаних робіт/правничих послуг від 26.02.2025, складений між ОСОБА_1 та адвокатом Коломоєць І.В., відповідно до якого адвокат надала клієнту наступні правничі послуги: підготовка апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28.01.2025 у справі №334/6987/24, участь в судових засіданнях, витрачено 6 год, вартість 6000 грн, претензій сторони не мають; Квитанція до прибуткового касового ордеру №45 від 26.02.2025 на суму 6000 грн (т.2 а.с.67-71).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечував проти стягнення з них на користь позивачки витрат на правничу допомогу, які вважав завищеними, оскільки дана справа є справою незначної складності, предметом спору є стягнення середнього заробітку за час простою; процесуальні документи по справі фактично дублюють один одного і не є об`ємними, стосуються всіх позивачів по справі, адвокату не було потрібно досліджувати додаткові джерела права, законодавством. Враховуючи, що за переконанням відповідача позовні вимоги не підлягають задоволенню то і стягненню витрат на правову допомогу є безпідставними (т.2 а.с.24-44).

Водночас, відповідачем відзиві на позовну заяву заявлено вимоги, щодо стягнення витрат на правничу допомогу понесену в суді першої інстанції на загальну суму 15000,00 грн (т.1 а.с.45-65).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, понесених КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР під час розгляду справи в суді першої інстанції, в матеріалах справи міститься ордер на надання правничої допомоги серії АР №1198349 від 19.09.2024 року виданого на підставі договору про надання правничої допомоги №б/н від 18.09.2024 (т.1 а.с.66).

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції враховує конкретні обставини даної справи, її складність, обсяг наданих послуг з правничої допомоги, обґрунтування заявником розміру цих витрат, критерій реальності адвокатських витрат, ту обставину, що відшкодуванню підлягають лише витрати, які мають розумний характер.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява №19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірність у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2019 у справі №211/3113/16-ц).

З огляду на наведене, проаналізувавши надані сторонами докази витрат на професійну правничу допомогу та враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню (55,67%), а рішення суду першої інстанції скасуванню з частковим задоволенням позову відмова в позові (44,33%), з огляду на їх співмірність із складністю справи, колегія суддів вважає, що заявлені для відшкодування суми понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції мають бути відшкодовані пропорційно до задоволених позовних вимог, а тому з КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР на користь ОСОБА_1 слід стягнути 16 701 грн (30000*55,67%) витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, 3340 грн (6000*55,67%) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

З ОСОБА_1 на користь КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР 6649 грн (15000*44,39%) витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Враховуючи, що компенсація витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції ОСОБА_1 підлягає до компенсації - 16701 грн, а КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР 6649 грн, то відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України, з КП «Токмацька БЛІЛ» ТМР на користь ОСОБА_1 підлягає до стягнення 10052 грн (16701-6649), та 3340 грн судових витрат, понесених у зв`язку із наданням правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Коломоєць Ірини Василівни - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2025 року скасувати. Ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову

Стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради (Код , 69032, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул.Медведєва Сержанта, буд.4) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , адреса внутрішньо-переміщеної особи: АДРЕСА_4 середній заробіток за період з 01 вересня 2022 року по 05 грудня 2023 року в розмірі 296702 (двісті дев`яносто шість тисяч сімсот дві гривні) 76 копійок з подальшим вираховуванням вказаної суми податків та обов`язкових платежів.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції шляхом взаємозаліку у розмірі 10052 гривень, в суді апеляційної інстанції у розмірі 3340, 00 гривень.

Стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати за подання касаційної скарги у розмірі 484, 48 гривень.

.

Стягнути з Комунального підприємства «Токмацька багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування» Токмацької міської ради на користь держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 6527,44 гривень

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 18 грудня 2025 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С. Кочеткова І.В.