Справа № 758/2247/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С.,

за участю секретаря судового засідання - Савенко Д. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войнарська Ірина Анатоліївна, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департамент з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації, Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, Одинадцята київська державна нотаріальна контора про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування рішення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування рішення.

Зазначав, що 19.02.2002 на підставі договору дарування ОСОБА_6 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

07.03.2013 між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу зазначеної вище квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

За життя 05.02.2003 ОСОБА_6 склав заповіт на користь ОСОБА_2 відповідно до якого ОСОБА_6 заповів все належне йому майно ОСОБА_2 .

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.05.2017 ОСОБА_2 визнано недієздатним.

Він, як представник ОСОБА_2 , у червні 2017 року подав до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 .

Відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21.12.2017 визначено йому, як представнику ОСОБА_2 , додатковий строк для прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 .

ОСОБА_6 багато років страждав на тяжке психічне захворювання, у зв`язку з чим, він, під час укладення 07.03.2013 договору купівлі-продажу зазначеної вище квартири, за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати.

Те, що ОСОБА_6 страждав на тяжке психічне захворювання підтверджується рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09.06.2016 відповідно до якого ОСОБА_6 було визнано недієздатним.

Згідно з зазначеним рішенням установлено, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 24.12.2015 № 1055 ОСОБА_6 виявляє ознаки стійкого хронічного психічного розладу - органічне ураження головного мозку судинно-атрофічного генезу з вираженим психоорганічним синдромом та за своїм психічним станом не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Тяжкий психічний стан ОСОБА_6 підтверджується і медичною документацією.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 на момент укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 - 07.03.2013, не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, просив визнати зазначений договір недійсним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войнарської І.А.№ 775876 від 07.03.2013 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

У відзиві на позов, відповідач, заперечуючи проти позову, вказала на наступне.

З долученого до позову висновку судово-психіатричної експертизи від 24.12.2015 № 1055 вбачається те, що клінічні симптоми наявного у ОСОБА_6 психічного розладу вперше зафіксовані у січні 2015 року. Будь-яка інша медична документація, яка б у належний та допустимий спосіб зафіксувала наявність у ОСОБА_6 психічного розладу станом на дату укладення і нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири відсутня.

Нотаріус, як уповноважена особа, перевірила дієздатність продавця, відповідність його волі і волевиявлення щодо відчуження квартири.

Оскільки доказів того, що на момент вчинення спірного правочину ОСОБА_6 не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, позивачем суду не надано, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У відповіді на відзив позивач підтримав свою правову позицію, викладену у позові та просив позов задовольнити у повному обсязі.

У запереченнях на відповідь на відзив, відповідачка підтримала свою правову позицію, викладену у відзиві на позов та просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

У письмових поясненнях приватний нотаріус Войнарська І.А. вказала на те, що 07.03.2013 до неї звернулися ОСОБА_6 та ОСОБА_3 для посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Продавець та покупець чітко розуміли свої дії. Оскільки ОСОБА_6 був особою похилого віку, вона витребувала у нього довідку про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів, дана довідка була їй надана та долучена до справи договору купівлі-продажу квартири.

У письмових поясненнях представник Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації як орган опіки та піклування не заперечував проти задоволення позову.

У подальшому відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності, оскільки договір купівлі-продажу було укладено 07.03.2013, при його укладенні був присутній ОСОБА_1 . За життя ОСОБА_7 договір не оспорював. Його позов про визнання договору недійсним було залишено без розгляду, залишення позову без розгляду не перериває та не зупиняє строку позовної давності.

Строк позовної давності сплив 07.03.2016. Позов подано лише у лютому 2018, тобто через п`ять років.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов з викладених у ньому підстав та просили позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи - ОСОБА_4., проти позову заперечила, просила у його задоволенні відмовити у повному обсязі.

Третя особа - ОСОБА_5 , проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні у повному обсязі.

Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войнарська І.А., Департамент з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації, Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, Одинадцята київська державна нотаріальна контора у судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином.

Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України ухвалив розглядати справу за відсутності третіх осіб.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.05.2017 визнано недієздатним ОСОБА_2 та встановлено над ним опіку, призначено його опікуном - ОСОБА_2

29.10.2002 на підставі договору дарування, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , ОСОБА_6 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

07.03.2013 між ОСОБА_6 і ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , відповідно до якого ОСОБА_6 відчужив зазначену квартиру ОСОБА_3 .

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до заповіту, складеного ОСОБА_6 05.02.2003, останній заповів все належне йому майно ОСОБА_2 .

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Верховний Суд у постанові від 20.03.2024 у справі № 757/563/20-ц (у спорі з подібних правовідносин) звернув увагу на те, що Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.02.2024 у справі № 567/3/22 вказав, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Обґрунтовуючи позов про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним ОСОБА_1 посилався на те, що на момент його укладення 07.03.2013 його батько - ОСОБА_6 не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України).

Статтею 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун.

Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд призначає судово-психіатричну експертизу.

Розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Оскільки у частині першій статті 225 ЦК України вживається термін «момент» вчинення правочину, то в разі призначення психіатричної експертизи слід ставити перед експертом запитання стосовно конкретно визначеного відрізку часу, оскільки протягом дня психічний стан особи може змінюватись.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена нормою ст. 255 ЦК України, повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова ОП КЦС ВС від 11.11.2019, справа № 496/4851/14-ц).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом установлено, що відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 09.06.2016 ОСОБА_6 було визнано недієздатним, та встановлено над ним опіку, призначено його опікуном - ОСОБА_2 .

Відповідно до вказаного судового рішення установлено, що відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії АВ № 0418765 ОСОБА_6 є інвалідом першої групи з 23.04.2015.

Згідно з довідкою ТМО «Психіатрія» від 14.09.2015 ОСОБА_6 знаходиться на стаціонарному лікуванні в госпітальному відділенні з 05.03.2015 по теперішній час у зв`язку з психо-неврологічним захворюванням.

Висновком судово-психіатричного експерта № 1055 від 24.12.2015 встановлено, що ОСОБА_6 виявляє ознаки стійкого хронічного психічного розладу - органічне ураження головного мозку судинно-атрофічного генезу з вираженим психоорганічним синдромом (F07.9, за МКХ - 10). На теперішній час ОСОБА_6 за своїм психічним станом не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 1055 від 24.12.2015 з наданої на дослідження МКАХ № 11748 випливає, що ОСОБА_6 звернувся до диспансерного відділення «Інституту геронтолігії ім. Д.Ф. Чоботарьова НАМН України» 06.01.2015, був оглянутий неврологом на прийомі у супроводі сина.

Наступного разу оглянутий 12.01.2015 (невролог) скарги на зниження памяті, дезорієнтування у часі та просторі. З анамнезу захворювання відомо, що з 2000 року зниження пам`яті, з 2014 року - дезорієнтування у часі та просторі, з 2015 року - самопочуття різко погіршилося.

Із наданої на дослідження МКАХ з Київського міського неврологічного диспансеру № 1 відомо, що на прийомі у психіатра за місцем свого проживання ОСОБА_6 з`явився вперше 27.02.2015 року у супроводі сина.

Як свідчить МКСХ № 1546 з 005.03.2015 по 07.10.2015 перебував на стаціонарному лікуванні в ТМО «Психіатрія» у м. Києві з діагнозом «Деменція вираженого ступеню важкості судинно-атрофічного генезу, не ускладнена».

У даній МКСХ наявний висновок магнітно-резонансної томографії головного мозку (№ 51 від 08.01.2015) відділу променевої діагностики Київського міського консультативно-діагностичного центру, в якому зазначено, що у ОСОБА_6 наявні МРТ-ознаки вогнищевого ураження перенхіми мозку вирогідно судинного генезу. Атрофічні зміни мозку. Із аналізу щоденникових записів МКСХ випливає, що підекспертинй у відділенні іноді недоладно, був тривожним, розгубленим, відмічалося зниження критичних здібностей. У психічному стані на першому плані відмічалися виражені порушення темпу психічних процесів, порушення пам`яті, уваги, як на минулі, так і на поточні події, торпідність мислення, психотичної продуктивної симптоматики не відмічалося.

23.04.2015 був оглянутий медико-соціальною експертною комісією (атк № 430-В). у результаті огляду, з діагнозом «Деменція тяжкого ступеню, судинно-атрофічного генезу, стійкий, виражений тривожно-депресивний синдром», був визнаний інвалідом 1 групи.

Вперше оглядався амбулаторною судово-психіатричною експертизою експертною комісією 04.08.2015.

Як свідчить надана на дослідження медична документація, з початку 2015 року при обстеженні підекспертного ОСОБА_6 у нього зафіксовані розлади психічних функцій у вигляді порушення пам`яті, мислення, емоційно-вольової сфери.

У січні 2015 року при обстеженні його неврологом виявилися ознаки дисциркулярної атеросклеротичної енцефалопатії, судинних та атрофічних змін головного мозку, що супроводжувалися синдромом когнітивного зниження.

З березня по жовтень 2015 року перебував на лікуванні у психіатричному стаціонарі ТМО «Психіатрія» у м. Києві.

У квітні 2015 року був визнаний інвалідом 1 групи.

Експерти дійшли висновку, що ОСОБА_6 виявляє ознаки стійкого хронічного психічного розладу - органічне ураження головного мозку судинно-атрофічного генезу з вираженим психоорганічним синдромом (F07.9, за МКХ - 10); за своїм психічним станом ОСОБА_6 не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; потребує встановлення над ним опіки; клінічні симптоми наявного у ОСОБА_6 психічного розладу вперше зафіксовано у січні 2015 року.

Згідно медичної документації, доданої до позовної заяви (а.с. 37-59 т. 1) погіршення психічного стану здоров`я ОСОБА_6 зафіксовано, починаючи з 2015 року.

Зі змісту висновку судово-психіатричного експерта № 648 від 15.11.2021 складеного на виконання ухвали Подільського районного суду м. Києва від 13.05.2021 (а.с. 47- т. 3), вбачається те, що 06.01.2015 ОСОБА_6 у супроводі сина звернувся до невролога

12.01.2015 був оглянутий неврологом скарги на зниження памяті, дезорієнтування у часі та просторі. Згідно повідомленого анамнезу з 2000 року зниження памяті, з 2014 року - дезорієнтування у часі та просторі, з 2015 року - самопочуття різко погіршилося.

27.02.2015 підекспертний у супроводі сина звернувся за амбулатороною допомогою.

з 05.03.2015 по 07.10.2015 підекспертний перебував на стаціонарному лікуванні в ТМО «Психіатрія» у м. Києві з діагнозом «Деменція вираженого ступеню важкості судинно-атрофічного генезу, не ускладнена».

23.04.2015 підекспертний був оглянутий медико-соціальною експертною комісією (атк № 430-В). у результаті огляду, з діагнозом «Деменція тяжкого ступеню, судинно-атрофічного генезу, стійкий, виражений тривожно-депресивний синдром», був визнаний інвалідом 1 групи.

24.12.2015 було проведено судово-психіатричну експертизу підекспертного та встановлено органічне ураження головного мозку судинно-атрофічного генезу з вираженим психоорганічним синдромом; за своїм психічним станом ОСОБА_6 не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У період з 12.01 по 15.01.2016 підекспертний перебував на стаціонарному лікуванні у КЗ «Вишгородська центральна районна лікарня».

12.05.2016 син підекспертного повідомив дільничному психіатру, підекспертний знаходиться у санаторії, відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 09.06.2016 підекспертний був визнаний недієздатним, дільничному психіатру родичами підекспертного 31.08.2016 було повідомлено, що підекспертний знаходиться в Херсонській області, а ІНФОРМАЦІЯ_2 , що він проживає у родичів в м. Узині, ІНФОРМАЦІЯ_1 підекспертний помер.

Обґрунтовуючи вказаний висновок експерти зазначили, що при проведенні поточної експертизи в матеріалах цивільної справи відсутня на підекспертного будь-яка медична документація по середину 2010-х років, у тому числі і на період часу, що цікавить суд. Таким чином, у зв`язку з повною відсутністю у медичній документації на підекспертного, що була надана на дану експертизу, відомості про фактичний психічний стан підекспертного на той час (тобто не надані відомості, як про відсутність, так і наявність у підекспертного на той час будь- яких психічних та поведінкових порушень), при вирішенні питань з приводу стану дієздатності підекспертного на весну 2013 року експерти прийняли до уваги покази свідків (а.с. 50-51 т. 3) та дійшли висновку, що ОСОБА_6 на час укладення ним договору купівлі-продажу квартири від 07.03.2013 страждав на хронічний психічний розлад у вигляді органічного ураження головного мозку травматично-судинного генезу з вираженим психоорганічним синдромом і за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг ними керувати.

Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 29.01.2024 було призначено у справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи (крім експертів, які склали попередній висновок: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ), у зв`язку з тим, що висновок Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 15.11.2021 № 648 є необґрунтованим і викликає сумнів щодо його правильності.

Обґрунтовуючи висновок судово-психіатричного експерта № 1078 від 26.05.2024 експерти вказували на те, що з наданої медичної документації відомо, що психічні розлади у ОСОБА_6 об`єктивно зафіксовані 06.01.2015 в ДУ «Інститут геронтології імені Д.Ф. Чеботарьова НАМИ України» на прийомі у невропатолога. Відмічено, що зі слів сина, у ОСОБА_6 з`явилось порушення пам`яті, «періодично падає». Вищезазначені скарги почали турбувати з 2000 року, а значно погіршились протягом останнього року. Відмічена недоступність контакту, загальна брадікінезія, певна неврологічна симптоматика, що діагностично було розцінено як «дисциркуляторна атеросклеротична і гіпертонічна енцефалопатія II ступеню з екстрапірамідною недостатністю та синдромом когнітивного зниження». В запису невропатолога від 12.01.2015р. вказано, що зниження пам`яті почалося з 2000р., з 2014р. дезорієнтація в часі та просторі, з 2015р. самопочуття різко погіршилось. Дані про початок «зниження пам`яті» у ОСОБА_6 зазначаються в медичній документації зі слів сина, мають суперечливий характер. Так, в МКАХ №11748 зазначено, що пам`ять почала знижуватись з «2000-го року», в МАСХ №1746 зазначено, що пам`ять у ОСОБА_6 почала знижуватись з «2005-го року». В той же час медична документація з об`єктивними записами та оцінкою психічного стану ОСОБА_6 до 2015р. відсутня. Рік запису завідувача відділенням в МКАХ №11748 від 12.01.2014р. очевидно зазначений помилково (2014р. замість 2015р.), судячи з хронології та контексту попередніх записів. Таким чином, дані медичної документації (МКАХ №11748, МКАХ із Київського ПНД №1, МКСХ №1546, виписка з МКСХ №148/66, акт огляду МСЕК №430-В) про об`єктивний психічний стан ОСОБА_6 на весну 2015р. узгоджуються між собою. Виявлена навесні 2015 симптоматика (виражені порушені пам`яті на поточні та минулі події, зниження інтелекту в`язкість, докладність, предметна конкретність мислення, зниження критики, олігофазія, дезорієнтація в місці та часі) розцінена як «Деменція судинно-атрофічного ґенезу вираженого ступеню». Враховуючи клінічні закономірності перебігу цереброваскулярної хвороби, атрофічних процесів головного мозку, слід зазначити, що деменція діагностована у ОСОБА_6 навесні 2015р., свідчить про тривалий перебіг патологічного процесу у ОСОБА_6 , про високу ймовірність, що на період весни 2013р. (в тому числі 07.03.2013р.) у ОСОБА_6 спостерігались ознаки психоорганічніх розладів судинно-атрофічного ґенезу. Однак, у зв`язку з відсутністю об`єктивних медичних даних про психічний стан ОСОБА_6 на період весни 2013р. (зокрема, на 07.03.2013р.), встановити ступінь вираженості вищезазначених психічних розладів, їхній вплив на здатність ОСОБА_6 в період укладання договору купівлі-продажу 07.03.2013р. усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не є можливим. Крім того, свідчення свідків у судовому процесі мають суперечливий та взаємовиключний характер. Так, згідно зі свідченнями ОСОБА_1 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_6 ще з 2012р. мав виражені психічні розлади, губився, в нього були записки, по яких його доставляли додому, був дезорієнтований, не впізнавав свідка ОСОБА_14 , мав «неадекватний стан з затемненнями та просвітленнями». Показання іншої групи свідків, які були присутні при укладанні договору купівлі-продажу від 07.03.2013р. ( ОСОБА_4 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , нотаріуса Войнарської І.А. ), абсолютно суперечать показанням першої групи свідків. Згідно зі свідченнями другої групи свідків, під час укладання договору купівлі-продажу 07.03.2013 ОСОБА_6 був абсолютно нормальною людиною, був орієнтований, спілкувався зі свідками, розумів для чого він продає квартиру (щоб погасити борг сина ОСОБА_1 ). Згідно з показаннями цих свідків ОСОБА_1 , який теж був присутній в нотаріальній конторі, нічого не казав про те, що ОСОБА_6 психічно хворий і не може усвідомлювати свої дії. Суперечність і взаємовиключність показань цих двох груп свідків неможливо усунути через відсутність об`єктивної медичної документації про психічний стан ОСОБА_6 за період зими-весни 2013р.

На підставі вищезазначеного комісія дійшла висновку, шо вирішити питання про наявність та ступінь вираженості психічних розладів у ОСОБА_6 , його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в період укладання договору купівлі-продажу 07.03.2013р. не є можливим.

У судовому засіданні 09.12.2025 допитаний експерт ОСОБА_18 вказала на те, що ті розлади здоров`я, які були наявні у ОСОБА_6 розвиваються поступово і призводять до деменції.

По тим розладам, які були зафіксовані у 2015 році у ОСОБА_6 не можливо встановити точно, коли вони почалися.

Оскільки медична документація відносно ОСОБА_6 за 2012-2013 роки відсутня, встановити ступінь цих розглядів у ОСОБА_6 станом на момент укладення договору - 07.03.2013 неможливо.

У додаткових поясненнях приватний нотаріус Войнарська І.А. вказала на те, що ОСОБА_6 був неодноразово у неї в нотаріальній конторі підписантом, а саме спірного договору купівлі-продажу квартири за реєстровим № 337 та попередньо до цього договору іпотеки (отримала дозвіл про відкриття нотаріальної таємниці від ОСОБА_19 ) укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_19 в забезпечення виконання зобов`язання позичальника ОСОБА_2 .

ОСОБА_6 перебував при здоровому розумі, діяв вільно, розумів значення своїх дій та правові наслідки укладених договорів.

Будь-яких ознак нерозуміння, недієздатності у ОСОБА_6 у вчинених діях не було, що підтверджується Медичною довідкою 50166 про проходження обов`язкових та періодичного психіатричних оглядів серія 10 ААГ № 081459, виданою 04.12.2012 Психоневрологічного диспансеру № 3.

Позичальник ОСОБА_2 самостійно знайшов покупця.

Продавець і покупець чітко розуміли свої дії, оскільки ОСОБА_6 був особою похилого віку, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3, нею була проведена бесіда з ним, також було витребувано Довідку про проходження обов`язкових та періодичного психіатричних оглядів.

До додаткових пояснень нотаріусом були надані: договір позики від 05.12.2012, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_19 , відповідно до якого ОСОБА_19 передав у боргу ОСОБА_2 522 742 грн. 20 коп. (а.с. 112-113 т.4), договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 05.12.2012, укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_6 (іпотекодавець), ОСОБА_19 (іпотекодержатель), відповідно до якого забезпечується виконання зобов`язань боржника ОСОБА_2 , предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 (а.с. 114-116 т. 4), договір про розірвання договору іпотеки від 07.03.2013, укладеного між ОСОБА_6 (іпотекодавець) і ОСОБА_19 (іпотекодержатель) (а.с. 117 т. 4).

Також згідно з медичною довідкою про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів № 50166, виданою психоневрологічним диспансером № 3, яка була додана до пояснень приватним нотаріусом та, яка була врахована останньою при посвідченні спірного договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на обліку у психіатра не перебуває (дата проходження огляду - 04.12.2012).

Крім того, під час розгляду справи були допитані свідки.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_1 , який є сином ОСОБА_6 , вказав, що ОСОБА_6 , з 90-х років страждав судинною патологією головного мозку, яка тоді, зокрема, проявлялась у нього у вигляді «забудькуватості». Весною 2013 ОСОБА_6 вже був хворий. При укладенні спірного договору він був з батьком та вказував на те, що його батько психічно хвора людина і щоб покупці не купували квартиру.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_13 вказав, що знав ОСОБА_6 з 90х років. У психічному стані ОСОБА_6 відмічалася певна нестійкість. 07.03.2013 віп випадково зустрів ОСОБА_6 під час бесіди з останнім вони спілкувалися з приводу здоров`я останнього, ОСОБА_6 при цьому плутався.

Допитана в якості свідка ОСОБА_14 вказала, що безпосередньо 07.03.2013 вона з померлим не спілкувалася, починаючи з 2012 року ОСОБА_6 почав проявляти ознаки психічної хвороби.

При цьому, як вказали свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_13 вони не були присутні при укладенні оспорюваного договору.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_4 чоловік ОСОБА_3 , вказав на те, що при укладенні договору був присутній ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_21 , та особа, у якої позивач взяв кошти в борг. ОСОБА_6 при укладенні договору не проявляв ознаки психічно-хворої людини. При цьому ОСОБА_1 не вказував на те, що його батько психічно-хвора людина.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_16 представник агентства нерухомості «ПаркЛейн» вказав на те, що на угоді по купівлі-продажу спірної квартири був присутній власник квартири та його представник ОСОБА_1., він був спостерігачем під час угоди.

ОСОБА_6 був психічно нормальним чоловіком, у нього не виникли сумніви щодо психічного стану ОСОБА_6 ні родичі, ні сам ОСОБА_6 під час укладення договору не повідомляв про те, що ОСОБА_6 є психічно-хворою особою.

Допитана в якості свідка ОСОБА_15 директор агентства нерухомості «ПаркЛейн» вказала на те, що вона була ріелтором зі сторони ОСОБА_3 , угода відбулася відповідно до чинного законодавства, при укладенні угоди були присутні ОСОБА_6 та покупець - ОСОБА_3 , вона контактувала з ріелторами продавця, ніхто з них не повідомляв про те, що ОСОБА_6 психічно хворий, навпаки він був адекватним при укладенні договору та був зацікавлений в продажі квартири, оскільки хотів розрахуватися за борги.

Однак, суд критично ставиться до показів свідків: ОСОБА_1 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 оскільки вони є суперечливими та взаємовиключними.

Медична документація відносно ОСОБА_6 за період з 2012 по 2013 роки в матеріалах справи відсутня.

Згідно з медичною довідкою про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів № 50166, виданою психоневрологічним диспансером № 3, яка була додана до пояснень приватним нотаріусом та, яка була врахована останньою при посвідченні оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на обліку у психіатра не перебуває (дата проходження огляду - 04.12.2012).

Згідно медичної документації, доданої до позовної заяви (а.с. 37-59 т. 1) погіршення психічного стану здоров`я ОСОБА_6 зафіксовано, починаючи з 2015 року.

Таким чином, суд, оцінивши письмові докази у їх сукупності, дійшов висновку про те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 , на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Позивач доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 , на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України.

Виходячи з вищевикладеного правових підстав для задоволення позову немає.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим, відмовляє у задоволенні позову саме з цих підстав.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 258-259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в інтересах ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войнарська Ірина Анатоліївна (01203, м. Київ, вул. Заньковецької, 6, оф. 71), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_4 ), Департамент з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36), Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 24), Одинадцята київська державна нотаріальна контора (04212, м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, 2-д) про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування рішення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18.12.2025.

Суддя С. С. Захарчук