Провадження № 2/344/345/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Польської М.В.,

секретаря Соляник Т.І.,

за участю:

представника позивача Павлюк О.В.,

представника відповідача Курко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Івано-Франківського міського суду в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю і зустрічним позовом адвоката Курко Віталія Михайловича, який діє в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в листопаді 2023р. до Івано-Франківського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 майна квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , стягнення судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 04.01.2020р. по 24.08.2023р. сторони перебували у шлюбі, який розірвано судовим рішенням від 24.07.2023р. В період перебування у шлюбі, позивач придбала 27.02.2021р. за власні (надані її батьками) кошти трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 45 тисяч доларів США, хоча ціна зазначена 139 500 гривень, при цьому через необізнаність у договорі не заперечувала щодо надання чоловіком згоди на придбання квартири. Водночас, відповідач 29.03.2021року власноручно надав розписку про те, що не претендує на дану квартиру власницею якої є ОСОБА_1 , придбану за гроші надані її батьками у сумі 45 тисяч доларів США.

22.03.2024 року адвокат Курко Віталій Михайлович, який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про поділ майна - квартири АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності за ним на 1 / 2 частину даної квартири, стягнення судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі з 04.01.2020р. сторони, як подружжя, придбали квартиру АДРЕСА_1 , ринковою вартістю (згідно довідки від 17.10.2023р. виготовленої на замовлення відповідача ОСОБА_1 та долученої нею до первісного позову) - 2 577 000 грн., а отже дане майно є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між колишнім подружжям. На придбання квартири були витрачені частину заощаджених коштів позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 та частину надали його батьки. Розписку від 03.09.2021р. не писав, підпис на ній йому не належить, що може підтвердити експертиза.

Ухвалою суду від 18.04.2025р. зустрічний позов було прийнято та об`єднано з первісним.

04.07.2024р. було подано відзив на зустрічний позов, де представник відповідача просила відмовити у задоволенні зустрічного позову. Так, зазначає, що сторони перебували у шлюбі 1 рік та 1 місяць, на час реєстрації шлюбу та 6 місяців після нього ОСОБА_2 ніде не працював, подружжя утримувалось фактично за кошти батьків ОСОБА_1 . Працевлаштувався позивач 25.06.2020р. у ФОП ОСОБА_3 та отримував заробітну плату у сумі 5100грн., що становить 45 тисяч гривень по день розірвання трудового договору 02.03.2021р., а отже на час придбання квартири його дохід не дозволяв вкласти кошти в її придбання. Позивач ОСОБА_2 власноручно склав дану розписку, а його доводи про ознайомлення з нею вперше з даної справи, не відповідають дійсності.

Ухвалою від 04.07.2024р. було закрито підготовче провадження.

14.01.2025р. після отриманих пояснень та свідчень свідків, представник ОСОБА_1 подала клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи.

Ухвалою від 24.02.2025р. явку відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 визнано обов`язковою для відібрання зразків підпису, однак останній в судові засідання не з`явився.

Ухвалою від 11.03.2025р. у зв`язку з неможливістю відібрання зразків підпису особи, у задоволенні клопотання було відмовлено.

09.06.2025р. представник ОСОБА_1 подала повторне клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, оскільки змогла додатково забезпечити оригінали документів на яких наявний підпис ОСОБА_2 , так як останній заперечує підписання розписки про відсутність претензій на майно - квартиру, яка придбана за кошти її батьків.

Ухвалою від 09.06.2025 року у даній цивільній справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу, справу зупинено на час проведення такої. Висновок експерта отримано судом 09.09.2025р.

Ухвалою від 10.09.2025р. поновлено провадження у справі.

Представник позивача та позивач за первісним позовом позовні вимоги підтримали. Щодо зустрічного позову просили відмовити повністю.

Представник відповідача за первісним позовом вимоги позову повністю заперечив, просив відмовити у їх задоволенні, щодо зустрічного позову просив задовольнити.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а у зустрічному слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 04.01.2020р. сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який розірвано заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.07.2023р., яке набрало законної сили 24.08.2023р. (а.с.7-8).

27.02.2021р. було укладено Договор купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом, згідно якого покупець ОСОБА_1 придбала трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , заг.пл.77.3 м.кв., ціна зазначена п.2.1 договору - 139 500гривень (а.с.9-13, 14-23). Також, у п.4 договору було зазначено, що договір укладається за згодою чоловіка покупця, викладеною у заяві, підпис якого посвідчено приватним нотаріусом 27.02.2021р.

Позивач, як вона доводила за первісним позовом, придбала дану трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 за власні (а саме надані її батьками) кошти, вартістю 45 тисяч доларів США, хоча ціна дійсно була зазначена 139 500гривень, при цьому через необізнаність у договорі не заперечувала щодо надання чоловіком згоди на придбання квартири. Окрім того, сторони перебували у шлюбі тільки 1 рік та 1 місяць, на час реєстрації шлюбу та 6-ть місяців після нього, ОСОБА_2 ніде не працював, подружжя утримувалось фактично за кошти батьків ОСОБА_1 , проживали на орендованій квартирі, яку зняли та оплачували також батьки ОСОБА_4 . Працевлаштувався колишній чоловік тільки 25.06.2020р. у ФОП ОСОБА_3 та отримував заробітну плату у сумі 5100грн. в місяць, що становить 45 тисяч гривень з початку трудових відносин по день розірвання трудового договору 02.03.2021р., а отже на час придбання квартири його дохід також не дозволяв навіть вкласти кошти в її придбання, хоча були і звичайні поточні потреби у витратах, а не тільки вкладення коштів у спірне житло.

Також, позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_5 брав кошти, наявні та відкладені для купівлі спірного житла не питаючи навіть дозволу у неї, тобто без дозволу дружини, хоча відношення до даних коштів він не мав. Автомобіль в користування для молодого подружжя також дали її батьки. З чоловіком своїм дуже мало часу була знайома перед одруженням. Батьки її перебували за кордоном з 2018 року, а тому переслали на квартиру в загальній сумі 45 тисяч євро (частинами пересилали по 5-10 тисяч євро), вона й обміняла у обміннику на долари при купівлі квартири, з ріелтором спілкувалась сама і сама знайшла спірну квартиру. Причину написання розписки ОСОБА_5 пояснила те, що почала недовіряти чоловіку, бо побачила, що бере гроші, які йому не належать, він не працював, а коли вона поверталася з роботи, то заставала випившим, а інколи, коли просила забрати посилки, які надходили від її батьків з-за кордону, то він посилку міг і не принести додому. Зміст розписки обирав та писав чоловік самостійно, йому не диктувала. З вересня 2022р. по грудень 2022р. ще й висилала чоловіку за кордон гроші, а не він своїй дружині (а.с.167-168), що підтверджує його неплатоспроможність та відсутність достатнього доходу для сім`ї, а потім перестали з чоловіком спілкуватись, однак жодних розбіжностей щодо права власності на квартиру не було, про що свідчить в т.ч. надана до справи розписка. Інтереси щодо квартири виникли напевне на вимогу саме матері ОСОБА_5 , оскільки останній перебуває за кордоном.

Заперечуючи вимоги первісного позову, представник відповідача доводив, що дане майно є спільною сумісною власністю та підлягає поділу між колишнім подружжям. На придбання квартири були витрачені частину заощаджених коштів позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 та частину надали його батьки.

При цьому суд звертає увагу, що в зустрічному позові пояснення про вкладення коштів в спірну квартиру не містили деталі, зокрема хто саме з подружжя чи їх батьків вкладав у вартість житла, в який період, як і не було зазначено, яку частину від вартості квартири надавав кошти саме ОСОБА_2 чи його батьки. Відповідач ОСОБА_2 пояснення самостійно перед судом не надавав, обставини написання розписки не пояснював, у зв`язку з перебуванням його за кордоном (подане клопотання про участь його через за стосунок мобільного телефону «вайбер» не було задоволено судом ухвалою від 28.05.2024р. та роз`яснено право представнику на вихід на ВКЗ через дозволені засоби та у встановленому порядку).

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 суду зазначив, що ОСОБА_5 працював перед укладенням шлюбу за кордоном з 2016 року, а тому мав відкладених 5000 доларів США на спірну квартиру, а батьки його надали 18000 доларів США, з яких 8000 доларів були безпосередньо батьків, а 10000 доларів вони позичили для цієї мети. Так, як закон зазначає про те, що майно придбане під час шлюбу є спільною власністю, а тому даний принцип і стосується спірного майна.

Суд зазначає, що за вимогами ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є в т.ч. майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Шлюбного договору чи іншого договору подружжя не укладало.

Згідно ч.1,2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 69,70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.03.2021 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 власноручно надав дружині ОСОБА_1 розписку (оглянуто судом оригінал такої) про те, що «не буде претендувати на дану квартиру, власницею є ОСОБА_1 гроші на квартиру надані її батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в розмірі 45000 доларів США. Ця розписка для того, щоб ОСОБА_2 приписався на квартирі у випадку, якщо з ним щось трапиться, він і його родина на квартиру не претендуємо».

Під час розгляду даної справи відповідач участі у судових засіданнях не брав жодного разу, проте його представник у зустрічному позові зазначив, що вперше побачив ОСОБА_2 дану розписку з поданого до суду позову, отже її не підписував, відповідач ухвалу про обов`язкову явку в судове засідання не виконав (перебуває за межами України). При цьому, представник відповідача не зважаючи на те, що у зустрічному позові сторона стверджувала, що саме експертиза може підтвердити невідповідність підпису ОСОБА_2 на долученій позивачем розписці, заперечував про призначення судом експертизи за повторним клопотанням (а.с.211).

Проте, таке твердження сторони відповідача за зустрічним позовом про те, що він не писав та не підписував дану розписку спростовано висновком експерта.

Так, на виконання ухвали суду від 09.06.2025р. було отримано 09.09.2025р. висновок експерта від 02.09.2025р. за яким підтверджено, що підпис у розписці від 29.03.2021р. виконаний ОСОБА_2 .

Після отримання такого висновку експерта, представник відповідача вказав на те, що ОСОБА_2 «не пригадує факту написання розписки», хоча у зустрічному позові такий факт заперечувався ним категорично. Окрім того, на думку представника, ця розписка підтверджує факт набуття та зазначення власником нерухомого майна саме ОСОБА_1 , але не підтверджує, що участі відповідач не брав у придбанні квартири шляхом надання особистих коштів та коштів його батьків, отже, на його думку, розписка наявна у справі тільки підтверджує реєстрацію спірної квартири саме за колишньою дружиною, а не інші факти. Також, на думку представника така розписка мала бути посвідчена нотаріально шляхом внесення змін до договору купівлі-продажу квартири. Згоди, як доводила сторона позивача за зустрічним позовом не було досягнуто про поділ спільного майна, а тому слід квартиру поділити між колишнім подружжям.

Допитаний судом свідок зі сторони позивача за первісним позовом: ОСОБА_8 (знайомий батька позивача) суду пояснив, що у зв`язку з перебуванням батьків ОСОБА_4 в Німеччині, через свідка, який часто їздив (раз в 1-2 місяці) з України в Німеччину, протягом 2018-2019 років вони передавали гроші (євро у сумі близько 50000 в декілька періодів) на придбання квартири та посилки для ОСОБА_4 . Передані євро ОСОБА_4 отримувала сама, а у січні 2021 року також ще передавав суму у 5000 євро.

Допитані судом свідки зі сторони відповідача за первісним позовом: ОСОБА_9 (мама відповідача), ОСОБА_10 (тітка відповідача) суду пояснили, що саме мама відповідача ОСОБА_5 ініціювала купівлю квартири, бо жили на орендованій подружжя після одруження, ОСОБА_5 знайшов житло і свідок допомагала йому в пошуках. ОСОБА_11 з сином ОСОБА_5 внесли за квартиру близько 22-23 тисячі доларів разом (син працював за кордоном з 18-ти років і відклав для житла теж), решта суми дали родичі ОСОБА_4 . Мама ОСОБА_5 дала подружжю в нову квартиру частину меблів, допомагала коштами. Спочатку війни подружжя виїхало в Польщу, син там залишився, а ОСОБА_4 повернулася в Україну у червні 2022 року. Через вимогу матері ОСОБА_5 до ОСОБА_4 повернути надані та придбані речі в квартиру, між ними виник конфлікт і перестали спілкуватися. ОСОБА_12 дала своїх 5 тисяч доларів на житло, а решта 10 тисяч доларів дозичила, в тому числі у своєї сестри ОСОБА_10 (4 тисячі доларів) та ОСОБА_13 (3 тисячі доларів а.с.177 за посвідченою заявою особи про такі свідчення). ОСОБА_12 на запитання іншої сторони підтвердила, що дійсно саме вона через адвоката подавала позов від сина про розірвання шлюбу і на його прохання. ОСОБА_14 ОСОБА_5 вказала, що сестра (мама ОСОБА_5 ) позичила в неї в січні 2021 року 4 тисячі доларів для придбання квартири, решта коштів знає, що в інших ще зичила, розписки не оформляла через родинність відносин.

Вартість спірної квартири станом на 17.10.2023 року оцінена у 2 577 000грн., яку позивач замовила для визначення сплати судового збору.

Під час судових засідань, пояснення сторони позивача та відповідача, а також свідків, різнилися кардинально. Разом з тим, враховуючи оцінку всіх доказів у сукупності, суд приходить до ствердного висновку, що первісний позов підлягає до задоволення, а зустрічний позов не підлягає до задовлення, враховуючи окрім вищевказаного і таке.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова ВС від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 провадження № 61-22315сво18).

Складовою цього принципу в цивільному судочинстві є, зокрема, процесуальний естопель - принцип, згідно з яким сторона позбавляється права висувати певні заперечення або заяви, що розходяться з її початковою поведінкою, визнані в цьому та/або іншому процесі. Цей принцип спрямований на унеможливлення отримання процесуальних переваг недобросовісною стороною спору та базується на правилі, що ніхто не може діяти всупереч своєї поведінки.

Судом встановлено, що дії ОСОБА_2 не відповідають принципу добросовісності, який полягає у висловленні попередньо ним позиції за поданою ним початковою заявою дружині та подальшою його поведінкою після виявлення наміру дружини визнати офіційно право за собою, після розірвання шлюбу між ними.

З огляду на зазначене, суд враховує пояснення надані безпосередньо позивачем за первісним позовом, згідно із якими, придбання спірного майна здійснено за особисті кошти, які надані їй безоплатно її батьками, а також і подану відповідачем розписку, підпис якого на ній підтверджено приналежність йому про те, що він і його родина не буде претендувати на дану квартиру, власницею якої є ОСОБА_1 , а гроші на квартиру дійсно надані її батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в розмірі 45000 доларів США.

Інші доводи сторін не потербують деталізації та не спростовують висновок суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

А тому, зважаючи на оцінку всіх доказів в сукупності, доведення позовних вимог первісного позову, суд приходить до висновку, що первісний позов є обґрунтованим, натомість у задоволенні зустрічного слід відмовити за недоведеністю.

Щодо стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача за первісним позовом, то слід вказати наступне.

За вимогами ст.133,137,141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує в т.ч. дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

За подання позову позивачем оплачено 13420 грн., виходячи з вартості нерухомого майна. Враховуючи, що первісний позов задоволено, з відповідача в користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 57,60, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. ст. 16, 365, 368 ч. 3, 372 Цивільного кодексу України, керуючись ст. ст. 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , право особистої власності на майно квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір в розмірі 13420грн. (тринадцять тисяч чотириста двадцять гривень).

У задовленні зустрічного позову ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Курко Віталія Михайловича, до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА