справа № 203/6465/24
провадження № 2/208/2111/25
28 листопада 2025 р. м. Кам`янське
Заводський районний суд міста Кам`янського в складі:
головуючого судді - Гречаної В.Г.,
за участі секретаря судового засідання - Агеєвої В.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кам`янське в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 203/6465/24 за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Донецької міської ради про визнання права власності, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до Кіровського районного суду із позовом до Донецької міської ради, в якому просила:
-визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності 1/2 частину двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 36,4 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 21,2 кв.м., 2-а кімната 15,2 кв.м., кухні - 9,3 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., вбиральня 1,2 кв.м., коридор 7,2 кв.м., передпокій 8,5 кв.м., вбудована шафа 2,0 кв.м., лоджія 3,0 кв.м.;
-визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності 1/4 частину двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 36,4 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 21,2 кв.м., 2-а кімната 15,2 кв.м., кухні - 9,3 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., вбиральня 1,2 кв.м., коридор 7,2 кв.м., передпокій 8,5 кв.м., вбудована шафа 2,0 кв.м., лоджія 3,0 кв.м.;
-визнати за ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності 1/4 частину двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 36,4 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 21,2 кв.м., 2-а кімната 15,2 кв.м., кухні - 9,3 кв.м., ванна кімната 2,6 кв.м., вбиральня 1,2 кв.м., коридор 7,2 кв.м., передпокій 8,5 кв.м., вбудована шафа 2,0 кв.м., лоджія 3,0 кв.м.
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2024 позовну заяву ОСОБА_1 передано за підсудністю до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2025 року цивільну справу №203/6465/24 передано до провадження судді Гречаній В.Г.
Ухвалою судді Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23.01.2025 року позовну заяву залишено без руху.
18.02.2025 року на виконання ухвали судді Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23.01.2025 року, адвокат Забродній Є.О. подав заяву про усунення недоліків.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в процесі приватизації державного житлового фонду набули у приватну спільну часткову власність двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) № НОМЕР_4 від 24.12.1997, виданим Державним підприємством «Агентство приватизації державного житлового фонду». Про здійснення державної реєстрації права власності 06.04.1997 внесено запис в реєстрову книгу за номером 1576. Згідно вказаного свідоцтва про право власності, частки співвласників у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 складають:
-ОСОБА_1 50%, що складає 1/2 частину;
-ОСОБА_2 - 25%, що складає 1/4 частину;
-ОСОБА_5 - 25%, що складає 1/4 частину.
Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 , квартира складається з 2х кімнат, має загальну площу - 70,2 кв.м., житлову площу 36,4 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 21,2 кв.м., 2-а кімната 15,2 кв.м., кухні - 9,3 кв.м., ванної кімнати 2,6 кв.м., вбиральні 1,2 кв.м., коридора 7,2 кв.м., передпокою 8,5 кв.м., вбудованої шафи 2,0 кв.м., лоджії 3,0 кв.м.
03.06.2024 позивачка звернулась із заявою про державну реєстрацію речових прав на належне їй нерухоме майно до державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, у відповідь на яку 26.07.2024 позивач отримала рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій від 19.07.2024 № 74185962 мотивоване неотриманням державним реєстратором відомостей щодо зареєстрованого права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що обумовлено тимчасовою окупацією Донецької області, а отже і отримати інформацію про зареєстроване право власності на нерухоме майно не є можливим. Посилаючись на те, що право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , позивачі отримали на законних на той час підставах, останні звернулись до суду з метою визнання їх права власності на вказаний об`єкт в судовому порядку.
Ухвалою суду від 18.02.2025 року відкрито провадження у цивільній справі № 203/6465/24, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 18.09.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином.
Адвокат Забродній Є.О., який діє в інтересах позивачів, подав до суду заяву, у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розгляд справи здійснювати за відсутності позивачів та їх представника за наявними у справі документами.
Представник відповідача Донецької міської ради в судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи неодноразово повідомлявся шляхом пубілкації оголошення на сайті Судової влади, що в розумінні ч. 12 ст. 128 ЦПК України, є належним повідомленням про розгляд справи, причини своєї неявки суду не повідомив. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Заяв та клопотань про проведення розгляду справи за його відсутності не подавав.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.280,281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.
Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.
Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Позивачам на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) № НОМЕР_4 від 24.12.1997, виданим Державним підприємством «Агентство приватизації державного житлового фонду». Право власності на житловий будинок було зареєстровано КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька», що підтверджується відбитком печатки підприємства на зворотній стороні Свідоцтва. Про здійснення державної реєстрації права власності 06.04.1997 внесено запис в реєстрову книгу за номером 1576.
Згідно вказаного свідоцтва про право власності, частки співвласників у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 складають:
- ОСОБА_1 50%, що складає 1/2 частину;
- ОСОБА_2 - 25%, що складає 1/4 частину;
- ОСОБА_5 - 25%, що складає 1/4 частину.
Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 , квартира складається з 2х кімнат, має загальну площу - 70,2 кв.м., житлову площу 36,4 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 21,2 кв.м., 2-а кімната 15,2 кв.м., кухні - 9,3 кв.м., ванної кімнати 2,6 кв.м., вбиральні 1,2 кв.м., коридора 7,2 кв.м., передпокою 8,5 кв.м., вбудованої шафи 2,0 кв.м., лоджії 3,0 кв.м.
У позовній заяві позивачі стверджують про своє звернення 03.06.2024 із заявою про державну реєстрацію речових прав на належне їм нерухоме майно до державного реєстратора Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради.
Проте, факт такого звернення матеріалами справи не підтверджено.
Матеріали справи містять лише рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Жанни Должанської № 74185962 від 19.07.2024 про відмову в проведенні реєстраційних дій. Проте, зі змісту вказаного рішення не вбачається яка саме заява була нею розглянута, не зазначено особу заявника, а також не зазначено відносно права власності на який саме об`єкт була подана заява. Також, матеріали справи не містять відомості щодо оскарження вказаного рішення державного реєстратора.
Посилаючись на те, що позивачі отримали у приватну власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в процесі приватизації державного житлового фонду на законних на той час підставах, керуючись ст. 15 та ст. 392 ЦК України, позивачі звернулися до суду з цим позовом про визнання їх права власності.
При вирішенні справи суд виходить з наступного.
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
З урахуванням цих норм права на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Зі змісту статей 316, 317, 328 ЦК України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону.
Ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України, набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.
Відповідно до ст. 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Тобто, за вказаною нормою права, вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.
Верховний Суд в своїй постанові від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 вказав, що до 2013 року реєстрація права власності на майно проводилася в реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстрацію права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно, проводилася у Бюро технічної інвентаризації, із видачею про це документів (витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Якщо документи містять одну з наступних відміток: штамп БТІ або відмітку БТІ, чи є витяг з реєстру БТІ, тоді документи вважаються належним чином оформлені, а право власності зареєстроване до 2013 року в старому реєстрі прав власності на нерухоме майно і відповідно, держава визнає право власності на таке майно. Такі документи є дійсними.
Відповідно до Порядку реєстрації прав власності, який діяв до 2013 року, реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інші приміщення, будівлі та споруди проводилася в реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, здійснювалась реєстраторами заснованих відповідними органам місцевого самоврядування комунальних підприємств бюро технічної інвентаризації (БТІ) за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна.
Державна реєстрація здійснювалась на підставі правовстановлювальних документів, зокрема: договорів, за яким відповідно до законодавства передбачається перехід права власності; виданих нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів); свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане органом місцевого самоврядування; свідоцтва про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень державного та комунального житлового фонду; рішення суду про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна тощо.
Одночасно з прийняттям рішення про державну реєстрацію прав, реєстратор БТІ вносив записи до відповідного розділу Реєстру прав власності на нерухоме майно, після чого видавав у паперовому вигляді витяг про державну реєстрацію прав, який є невід`ємною частиною правовстановлювального документа, а у разі проведення державної реєстрації права на нерухоме майно на правовстановлювальному документі також робив відмітку (штамп)про державну реєстрацію.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV), речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною 3 цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом (ч. 4 ст. 3 Закону № 1952-IV).
Отже, для підтвердження свого права, яке виникло до 01.01.2013, якщо власники зазначених об`єктів нерухомого майна мають документи, що містять одну з наступних відміток: штамп БТІ або відмітку БТІ, чи є витяг з реєстру БТІ, такі документи вважаються належним чином оформлені, а право власності зареєстроване до 2013 року в старому реєстрі прав власності на нерухоме майно.
Абзацем 4 ч. 5 ст. 3 Закону № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація прав проводиться будь-яким державним реєстратором за заявами у сфері державної реєстрації прав.
Згідно ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV, державний реєстратор:
1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;
2) перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;
3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-IV, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема: свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката.
Статтею 24 Закону № 1952-IV передбачено умови для відмови в державній реєстрації прав, зокрема - після завершення строку встановленого ч. 3 ст. 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви про державну реєстрацію без руху (п.8 ч. 1 ст. 24 Закону).
Зміст наведених норм дає підстави дійти висновку, що законодавцем чітко встановлено процедуру розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, яка включає в себе перевірку документів на предмет відповідності таким вимогам законодавства, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявності підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 висловлено правову позицію, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави.
У постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 363/4852/17 зроблено висновок, що державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.
Таким чином, відсутність у Державному реєстрі речових прав записів про реєстрацію права власності особи на майно не свідчить про відсутність у нього такого права.
Суд звертає увагу на те, що система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону № 1952-IV, запроваджена в Україні з 01 січня 2013 року, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, які розташовані на земельних ділянках, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.
Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.
Право власності позивачів підтверджено свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) № НОМЕР_4 від 24.12.1997, виданим Державним підприємством «Агентство приватизації державного житлового фонду». Про здійснення державної реєстрації права власності 06.04.1997 внесено запис в реєстрову книгу за номером 1576.
Зі змісту вказаного свідоцтва вбачається, що право власності позивачів було зареєстровано КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» в порядку та у спосіб, передбачені чинний на той момент законодавством.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19) зазначено, що відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Відповідно до частин 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Зі змісту п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України вбачається, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.).
Доказів того, що відповідачем не визнається або оспорюється право власності позивачів на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять. Оригінали всіх документів, що засвідчують право власності позивачів є в них у наявності.
Суд зазначає, що у спірному випадку зміст позовних вимог не відповідає змісту порушених прав, оскільки необхідність захисту своїх прав у цій справі позивачі обґрунтовують відмовою державного реєстратора у проведені реєстраційних дій за їх заявою. Проте, відповідної заяви до матеріалів справи не надано. Зі змісту рішення державного реєстратора № 74185962 від 19.07.2024 не вбачається яка саме заява була розглянута державним реєстратором, не зазначено особу заявника, а також не зазначено відносно права власності на який саме об`єкт була подана заява. Також, матеріали справи не містять відомості щодо оскарження вказаного рішення державного реєстратора.
Водночас позивачі звернулися до суду з позовом про визнання за ними права власності на квартиру до відповідача, який не оспорює таке право.
З наявного в матеріалах справи свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) № НОМЕР_4 від 24.12.1997, речове право на яке зареєстровано КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька», судом встановлено, що реєстраційний напис вчинений КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» і є підтвердженням реєстрації відповідного речового права, що виникло до 06.04.1997.
Отже судом не встановлено обставин, з якими закон пов`язує визнання за позивачами права власності в порядку ст. 392 ЦК України, як і не встановлено обставин за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності позивачам нерухомого майна, своїми діями чи бездіяльністю перешкоджає, або зумовлює неможливість реалізації права власності, у тому числі вільно розпоряджатися нерухомим майном, за наявності у позивачів оригіналів документів про право власності на нерухоме майно.
Таким чином, зважаючи на те, що докази порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивачів в матеріалах справи відсутні, обставини, за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності позивачам нерухомого майна не підтверджено, документ, який засвідчує право власності, перебуває у позивачів, тому відсутні підстави для застосування положення ст. 392 ЦК України та задоволення позовних вимог.
Позивачі у цій справі прагнуть здійснення державної реєстрації права власності на своє майно. Саме в цьому полягає їх інтерес, за захистом якого вони звернулися до суду.
З огляду на це, належним способом захисту прав та інтересів позивачів має бути оскарження рішення державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційних дій.
З огляду на викладене, позов задоволенню не підлягає.
При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити позивачам, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів, в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», або до суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір позивачам не повертається.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 141, 263-265 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Донецької міської ради про визнання права власності відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем заочне рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Відповідачем заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя В.Г.Гречана