ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 грудня 2025 року

м. Харків

справа №638/13362/20

провадження № 22-ц/818/5235/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.

розглянувши в порядку ст.369 ЦПК України без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про стягнення аліментів за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Харкова від 26 серпня 2025 року, постановлене під головуванням судді Подус Г.С.,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про стягнення аліментів на .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Харкова від 26 серпня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 28.09.2020 року і до досягнення кожною із дітей повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840,80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та позовну заяву залишити без розгляду.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вважає рішення суду першої інстанції прийнятим на підставі неповно та неправильно досліджених доказів та обставин справи. Зазначає, що позовна заява не могла бути подана особисто позивачем, оскільки вона разом із дітьми з 06.08.2020 року перебувала за кордоном, а позовна заява від її імені подана 24.09.2020 року. Також відсутні відомості що позовна заява надійшла до суду поштовим зв`язком із-за кордону або подана представником позивача. Позовна заява також не містить відомостей про місце проживання чи перебування позивачки станом на час подачі позовної заяви, що є порушенням вимог закону. Крім того позивачем не надано доказів спільного проживання разом із дітьми. Вважає, що суд першої інстанції не мав процесуальних підстав розглядати таку позовну заяву по суті.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є працездатною особою та має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітніх дітей до їх повноліття в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що з 16 березня 2016 року сторони перебували у шлюбі, який розірвано на підставі рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 13.11.2019 року.

Від спільного подружнього життя народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Діти проживають разом з матір`ю та перебувають на її утриманні.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалась на те, що між сторонами у справі укладено шлюб, який було зареєстровано 16.03.2016 року Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №97, який було розірвано 13.11.2019 року Дзержинським районним судом міста Харкова. Від шлюбу у сторін народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначає, що після розірвання шлюбу діти проживають разом з матір`ю. В подальшому представник позивачки вказував про те, що вона разом із дітьми мешкає за кордоном. З моменту народження дітей і після фактичного припинення сімейних відносин відповідач не бере жодної участі у вихованні, розвитку, оздоровленні та лікуванні дітей. Вказує, що всі фінансові витрати на утримання дітей позивач несе самостійно, відповідач не виконує свій обов`язок по сплаті аліментів.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з вимогами ч.2 ст. 182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статті 183, 184 СК України.

З урахуванням фактичних обставин справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач є працездатним та має можливість сплачувати аліменти та дійшов правильного висновку про те, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання дітей до досягнення ними повноліття.

Суд першої інстанції з урахуванням вимог ст.182 СК України обґрунтовано визначив розмір аліментів на утримання дітей до їх повноліття у розмірі 1/3 з усіх видів заробітку.

Доводи апелянта про те, що позовна заява підписана позивачем не могла бути подана безпосередньо до суду самою ОСОБА_1 , оскільки вона на той час вже перебувала за кордоном та не мала можливості подати вказану позовну заяву та відсутні відомості того, що позовна заява подавалась від імені ОСОБА_1 колегією суддів не приймаються, оскільки в матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Ящук Н.А. (а.с. 32-33).

Даних про те, що позивачкою не подавалась та не підтримувалась дана позовна заява, матеріали справи не містять.

Доводи апелянта на те, що позивачем не надано доказів підтвердження спільного проживання разом із дітьми суперечать наявним у справі доказам.

Разом з тим доказів на підтвердження факту проживання дітей разом із батьком (відповідачем) та перебуванням на його утриманні апелянтом суду не надано.

Висновок суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 28.09.2020 року і до досягнення кожним із дітей повноліття, відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи

Рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Харкова від 26 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина