РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі: головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі Желєвій Т.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 23.02.2012 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Черпак Г.А.

В обгрунтування вимог зазначає, що в 2010-2012 роках між позивачем та відповідачем існували бізнес-партнерські відносини, пов`язані з веденням господарської діяльності з постачання гранітних виробів до російської федерації.

Так, зокрема, ОСОБА_1 здійснювався пошук гранітного кар`єру для придбання відповідного об`єкту відповідачем ОСОБА_2 . На виконання такої домовленості відповідач мав передати грошові кошти у розпорядження позивача.

Для гарантування фінансової безпеки сторони домовились про укладення договору дарування квартири, належної позивачу, в якості заставного майна в рахунок майбутньої передачі коштів для оформлення спільного кар`єру.

За твердженням позивача, відповідна ініціатива учасників фактично не реалізована.

Посилаючись на положення ст. 215, 234 ЦК України, що визначають правові наслідки фіктивного правочину, позивач просить задовольнити позов.

В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали наведені вимоги.

Відповідач, який прийняв участь у судовому засіданні в порядку відеозв`язку із застосуванням власних засобів електронної комунікації, визнав, що наведені позивачем обставити дійсно мали місце, укладення договору пов`язувалось з господарською діяльністю. Учасник повідомив, що квартирою він не користувався, був лише одного разу при укладенні договору. Хто саме мешкав у квартирі після вчинення правочину йому не відомо.

Судом встановлено наступні обставини.

Між позивачем ОСОБА_1 , 1962 року народження, та відповідачем ОСОБА_2 , 1978 року народження, який проживає: м. Ярославль, Росія, укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 .

Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Черпак Г.А. 23.02.2012 року.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається .

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч.1 ст. 216 ЦК України).

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Надаючи оцінку дослідженим доказам по справі за їх окремим, а також взаємним сукупнім охопленням, суд погоджується з доводами позивача про необхідність характеристики укладеного договору дарування як такого, що вчинений без наміру створення правових наслідків, передбачених таким договором.

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Так, в судовому засіданні відповідач фактично визнав, що спірною квартирою він не користувався.

Судом досліджено акт № 8 від 04.07.2025 року, складений ОСББ «Фортуна 136», зі змісту якого слідує, що у квартирі АДРЕСА_1 проживає з 2019 року ОСОБА_3 , 2002 року народження.

Позивач пояснив, що ОСОБА_3 є його донькою, комунальні послуги на утримання квартири сплачуються ним.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово зазначав, що за змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

На думку суду, дослівний аналіз положень ст. 234 ЦК України зводиться до висновку про можливість визнання договору недійсним з підстава його фіктивності і в тому випадку, коли учасниками висловлюються твердження про намір досягнення правових наслідків, але інших, не пов`язаних з правовими ознаками укладеного договору.

При вирішенні питання правильного обрання як необхідних у застосуванні норм, а саме: ст. 234 УК України (правові наслідки фіктивного правочину) або ст. 235 ЦК України (правові наслідки удаваного правочину), суд виходить з розуміння необхідності визнання договору удаваним за умов, коли учасники (один з учасників) в порядку процесуальної змагальності доводить факт започаткування інших, не обумовлених договором правовідносин, або такі обставини встановлені судом, у зв`язку із чим, і в першому і другому випадку, правильне вирішення спору не можливе без правових засобів регулювання тих правовідносин, які сторони приховали. Саме зміна правовідносин на інші, тобто приховані, є метою вчинюваного процесу судочинства з відтворенням в ухваленому за його результатом судовому рішенні істотних умов договору як критеріїв відмінності договору з нормами дотримання, покладених на учасників. Визнання договору недійсним положеннями ст. 235 ЦК України не передбачено. В іншому випадку, коли досягнення завдань судочинства та ухвалення рішення суду як ефективного способу відновлення порушених прав, у тому числі, на збереження балансу інтересів, забезпечується самим висновком про відсутність тих правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, визнання договору недійсним з підстав його фіктивності є належним способом захисту порушеного права.

З огляду на вищенаведені висновки суд вважає необхідним задовольнити позов.

Керуючись ст.ст. 258-279 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 23.02.2012 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Черпак Г.А. за реєстровим № 953.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасники:

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

Місце проживання: АДРЕСА_2

Відповідач:

ОСОБА_2 ,

Місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя: Д.М.Лєдньов