Дата документу 16.12.2025 Справа № 335/4432/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/4432/22
Провадження №22-ц/807/1740/25
Головуючий в 1-й інстанції Алексєєнко А.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Подліянової Г.С., Полякова О.З.,
секретарОстащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лисенка Сергія Дмитровича на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 10 липня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторія Миколаївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Наталія Григорівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними правочинів, зобов`язання вчинити певну дію, скасування рішення і державної реєстрації права, визнання права та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_2 в особі представника адвоката Гордова М.М. звернулась до суду позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Н.Г., ОСОБА_5 , у якому просила визнати недійсною довіреність від 19.05.2021 року, посвідчену приватним нотаріусом ЗМНО Садовніченко В.М. та зареєстровану у реєстрі за №2027, видану від імені ОСОБА_2 , визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 17.08.2021, посвідчений приватним нотаріусом ЗМНО Хамулою Н.Г., зареєстрований в реєстрі за №1316, укладений від імені ОСОБА_2 з покупцем ОСОБА_4 , зобов`язати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_2 у натурі квартиру АДРЕСА_1 , скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса ЗМНО Хамули Н.Г. про державну реєстрацію права власності від 17.08.2021 індексний №59872089, скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 , визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , мотивуючи позовні вимоги наступним.

Позивач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21.10.2013, посвідченого приватним нотаріусом ЗМНО Пянтковською О.Г. та зареєстрованого в реєстрі за №6363 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 . 19.05.2021 приватний нотаріус ЗМНО Садовніченко В.М. посвідчила у м. Запоріжжі вчинений, нібито, у її присутності підпис ОСОБА_2 на довіреності з правом продажу (відчуження) від імені останньої квартири АДРЕСА_1 з іншими похідними правами. Разом з цим, позивач не могла підписати у присутності вказаного нотаріуса у м.Запоріжжі оскаржувану довіреність з огляду на те, що вона не перебувала у цей день в Україні. При цьому, позивачу невідомі особи ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , яких в оскаржуваній довіреності вказано як її представників. Крім того, паспорт ОСОБА_2 на момент оформлення довіреності був недійсний, оскільки на момент того, як ОСОБА_2 виповнилось 45 років, фотокартка до паспорту вклеєна не була. 30.06.2021 до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за фактом підробки оскаржуваної довіреності у кримінальному провадженні №0000762 від 30.06.2021 року. Однак, 17.08.2021 року відповідач ОСОБА_3 , використавши оскаржувану довіреність, уклав від імені позивача оскаржуваний договір за яким квартира АДРЕСА_1 була відчужена на користь ОСОБА_4 без відома позивача та у супереч її волі.

Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2025 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко Вікторія Миколаївна, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Хамула Наталія Григорівна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання недійсними правочинів, зобов`язання вчинити певну дію, скасування рішення і державної реєстрації права, визнання права та витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково.

Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 492 (одна тисяча чотириста дев`яносто дві) гривні 49 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лисенка Сергія Дмитровича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачка ОСОБА_2 діяла недобросовісно, оскільки знаючи про існування довіреності на продаж квартири, не вчинила жодних дій на припинення цієї довіреності, а дочекавшись укладення договору купівлі-продажу квартири, звернулась до нового власника з вимогою про повернення квартири. Зважуючи на зазначене, відсутні підстави стверджувати про вибуття майна з володіння власника поза його волею, а відповідно відсутні правові підстави для застосування наслідків передбачених п.3 ч.1 ст. 388 ЦПК України.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21 жовтня 2013 року укладеного з ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г., зареєстрованого в реєстрі за №6363 належала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 50,27 кв.м, житловою площею 30,37 кв.м.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №11252770 від 21.10.2013 року позивачем зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, 19 травня 2021 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. було нотаріально посвідчено довіреність, зареєстровану в реєстрі за №2027, за змістом якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області 19.11.2003 року, уповноважує ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , кожен з яких має право діяти самостійно, продати за ціну та на умовах на свій розсуд належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , зареєструвати право власності на вказане нерухоме майно в установленому законодавством порядку, здійснювати нагляд за вказаним нерухомим майном, мати до нього вільний доступ, укладати та підписувати договори на обслуговування цього нерухомого майна з постачальниками комунальних та інших послуг, з правом постановки на облік та зняття з обліку у вказаній квартирі будь-яких фізичних осіб, з правом подання на облік (повірку) лічильників та отримувати їх після обліку (повірки), бути її представником та брати участь на зборах у відповідному ОСББ або будь-якому іншому об`єднанні співвласників нерухомості. у разі необхідності реєструвати зняття заборони відчуження (арешту) належного їй нерухомого та рухомого майна, припинення (вилучення) записів про обтяження. Довіреність видана на строк на три роки, без права передоручення.

При цьому, з вказаної довіреності вбачається, що довіреність складена у м.Запоріжжі та підписана Кайа Я.Г. у присутності приватного нотаріусу Садовниченко В.М.

19.05.2021 довіреність зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.08.2021 року діючи від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 19.05.2021 ОСОБА_3 укладено з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 50,27 кв.м, житловою площею 30,37 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. За домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 872 000,00 грн. шляхом перерахування на поточний рахунок продавця, відкритий в АТ «ГЛОБУС». Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 1316.

Також, при проведенні спірного правочину, нотаріусу було подано заяву від 30.05.2019 ОСОБА_8 , який є чоловіком продавця, про його згоду на продаж квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

З інформації наданої суду АК «Комерційний Банк «Глобус» листом від 12.06.2024 №2229-БТ вбачається, що 17.08.2021 року у АТ «КБ «ГЛОБУС» було відкрито рахунок уповноваженою особою, що діяла від імені ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Садовниченко В.М. від 19.05.2021 за реєстровим номером 2027 ОСОБА_3 .

Як вбачається з матеріалів справи 17.08.2021 відомості про реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_4 внесені до Реєстру прав власності на нерухоме майно, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №294271619 від 12.01.2022 року.

Звертаючись до суду з вказаним позовом представник позивача зазначив, що позивач волевиявлення на відчуження належної їй на праві власності квартири не мала, оспорюваної довіреності не підписувала, і таке відчуження відбулося поза її волею.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_2 вбачається, що остання з 30.09.2002 року перебуває у шлюбі з громадянином Турецької Республіки ОСОБА_9 , є громадянкою Турецької Республіки, де і проживає. Приблизно у червні 2021 року від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Пянтковської О.Г. їй стало відомо про наявність довіреності виданої від її імені з правом відчуження належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 . Разом з цим, оспорювана довіреність нею не видавалась, при цьому день видачі вказаної довіреності позивач знаходилась за межами України, а саме у межах Турецької Республіки. Також зазначила, що на час посвідчення оскаржуваної довіреності від її імені вона не мала можливості звернутися до нотаріуса оскільки її паспорт громадянина України недійсний, враховуючи те, що по досягненню 45 річного віку останньою не було вклеєно до нього фотокартку.

За даним фактом представник ОСОБА_2 - адвокат Богославський В.А. подав до поліції заяву про вчинення кримінального правопорушення, що підтверджується долученим до матеріалів справи витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000762 від 30.06.2021 року з якого вбачається, що 29.06.2021 року ОСОБА_2 звернулась до відділу поліції №1 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області із заявою про те, що невстановлені особи діючи за попередньою змовою підробили документ.

З дослідженого у судовому засіданні листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 08.09.2021 №91-35067/0/15-21 вбачається, що протягом 2021 року ОСОБА_2 перетинала кордон України через пункт пропуску Запоріжжя 11.08.2021 прибувши зі Стамбулу та 12.08.2021 року через пункт пропуску Запоріжжя вибула до ОСОБА_10 .

Також відповідно до наявної в матеріалах справи довідки міського відділу поліції Губернаторства округу Гасіосманпаша Турецької Республіки від 27.09.2022 року вбачається, що ОСОБА_11 документована паспортом НОМЕР_2 11.08.2021 о 05:45:48 виїхала зі ОСОБА_10 та 13.08.2021 о 00:03:13 в`їхала до Стамбулу. Іншої інформації щодо виїзду протягом 2021 року позивача з Турецької Республіки вказана довідка не містить.

Згідно відповіді наданої на адвокатський запит Державною міграційною службою України №6.3-6599/3.1-22 від 20.06.2022 повідомлено, що за наявною в ДМС інформацією ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданим 04.10.2013 органом видачі 2301 (термін дії 04.10.2023 року).

Згідно відповіді наданої на адвокатський запит Міністерством закордонних справ України №71/36-091-32541 від 17.05.2022 року вбачається, що за даними відомчої інформаційної системи МЗС України інформація щодо ОСОБА_2 відсутня.

Згідно документів наданих приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М., вбачається, що від імені ОСОБА_2 було подано паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області від 19.11.2003 року у якому містяться дві фотокартки особи.

Разом з цим, у судовому засіданні 02 травня 2025 року судом було оглянуто оригінал паспорта громадянина України ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 виданого 19.11.2003 року та встановлено, що надана приватним нотаріусом ЗМНО Садовніченко В.М. копія паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_2 , на підставі якого було встановлено особу ОСОБА_12 , не відповідає оригіналу, враховуючи те, що в оригіналі паспорту на 5 арк. відсутня фотокартка, в той час як на арк.5 копії паспорту вона наявна. Крім цього, оригінал паспорту ОСОБА_2 та копія паспорту ОСОБА_2 , яка була надана приватним нотаріусом містить розбіжності на арк. 6, 7, 10, 11.

Крім цього, у відповіді Державної міграційної служби від 01.02.2024 №6.1-1111/2-24 на адвокатський запит повідомлено, що за наявною в ДМС інформацією станом на час надання відповіді, з питання вклеювання до паспорта громадянина серії НОМЕР_1 додаткової фотокартки при досягненні віку 45 років, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у встановленому законодавством порядку до територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС не зверталась.

Таким чином, проаналізувавши отриману інформацію, судом першої інстанції встановлено, що паспорт серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 , який було надано приватному нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. відрізняється від оглянутого у судовому засіданні оригіналу паспорта позивача.

Наданий стороною позивача висновок експерта складений з порушенням норм законодавства, тому суд першої інстанції констатував, що висновок експерта №26/22 від 10.05.2022 є недопустимим доказом у справі у розумінні ч.1 ст.78 ЦПК України та не може бути прийнятий до уваги судом, що узгоджується з позицією викладеною у постанові КЦС ВС від 21 січня 2021 року у справі №824/62/20.

Задовольняючи вимоги позову частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_2 не могла особисто у присутності нотаріуса підписати оскаржувану довіреність оскільки у цей час перебувала за межами України, тому така довіреність, як правочин, є не вчиненою, не укладеною, такою, що не відбулась, а отже не породжує жодних прав, обов`язків та правовідносин. Нотаріально посвідчену довіреність від 19.05.2021, посвідчену приватним нотаріусом ЗМНО Садовніченко В.М., зареєстровану у реєстрі №2027 підписану від імені позивача сторонньою особою потрібно кваліфікувати як неукладений правочин. В свою чергу, неукладений правочин не створює жодних правових наслідків, оскільки він вважається таким, що не відбувся, отже посвідчений правочин купівлі-продажу нерухомого майна, який від імені продавця підписаний за неукладеною довіреність також потрібно кваліфікувати як неукладений. В ході розгляду справи судом було підтверджено належність позивачу на праві власності спірної квартири, вибуття з володіння позивача спірної квартири не з її волі іншим шляхом - внаслідок використання відповідачем ОСОБА_3 при укладенні спірного (визнаного неукладеним за даним рішення суду) договору купівлі-продажу спірної квартири довіреності, яка, в свою чергу також визнана судом неукладеною, а тому останній титульний власник спірної квартири відповідач ОСОБА_4 фактично заволоділа належною позивачу квартирою незаконно, без відповідної правової підстави. Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню шляхом витребування спірної квартири у відповідача ОСОБА_4 , як добросовісного набувача. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є тим судовим рішенням, яке передбачено п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 р. у справі № 5-140цс14).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна із чужого незаконного володіння.

Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247 цс 18).

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Позивачу ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21 жовтня 2013 року укладеного з ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г., зареєстрованого в реєстрі за №6363 належала квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 50,27 кв.м, житловою площею 30,37 кв.м.

19 травня 2021 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченко В.М. було нотаріально посвідчено довіреність, зареєстровану в реєстрі за №2027, за змістом якої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Жовтневим РВ УМВС України в Запорізькій області 19.11.2003 року, уповноважує ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , кожен з яких має право діяти самостійно, продати за ціну та на умовах на свій розсуд належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , зареєструвати право власності на вказане нерухоме майно в установленому законодавством порядку, здійснювати нагляд за вказаним нерухомим майном, мати до нього вільний доступ, укладати та підписувати договори на обслуговування цього нерухомого майна з постачальниками комунальних та інших послуг, з правом постановки на облік та зняття з обліку у вказаній квартирі будь-яких фізичних осіб, з правом подання на облік (повірку) лічильників та отримувати їх після обліку (повірки), бути її представником та брати участь на зборах у відповідному ОСББ або будь-якому іншому об`єднанні співвласників нерухомості. у разі необхідності реєструвати зняття заборони відчуження (арешту) належного їй нерухомого та рухомого майна, припинення (вилучення) записів про обтяження. Довіреність видана на строк на три роки, без права передоручення.

17.08.2021 року діючи від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 19.05.2021 ОСОБА_3 укладено з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 50,27 кв.м, житловою площею 30,37 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01. За домовленістю сторін купівля-продаж здійснюється за 872 000,00 грн. шляхом перерахування на поточний рахунок продавця, відкритий в АТ «ГЛОБУС». Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Хамулою Н.Г. та зареєстрований в реєстрі за № 1316.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Частина 1 ст. 245 ЦК України вказує на те, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц зазначено, що підпис є невід`ємним елементом правочину, який підтверджує наміри та волевиявлення сторін, а також забезпечує їх ідентифікацію. Відсутність підпису на письмовому документі правочину означає, що він не укладений у письмовій формі. Навіть якщо на документі є підпис іншої особи, яка не уповноважена учасником правочину, це не може замінити належне волевиявлення самого учасника та не створює для нього юридичних наслідків.

Як встановлено під час судового розгляду в суді першої інстанції та не спростовано відповідачами у справі, нотаріально посвідчену довіреність від 19.05.2021, посвідчену приватним нотаріусом ЗМНО Садовніченко В.М., зареєстровану у реєстрі №2027 підписану від імені позивача сторонньою особою потрібно кваліфікувати як неукладений правочин.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків, і колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками.

В свою чергу, неукладений правочин не створює жодних правових наслідків, оскільки він вважається таким, що не відбувся, отже посвідчений правочин купівлі-продажу нерухомого майна, який від імені продавця підписаний за неукладеною довіреність також потрібно кваліфікувати як неукладений.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 звернулась до правоохоронних органів із заявою про те, що невстановленими особами було підроблено довіреність від її імені, що підтверджується долученим до матеріалів справи витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань з якого вбачається, що 29.06.2021 року ОСОБА_2 звернулась до відділу поліції №1 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області із заявою про те, що невстановлені особи діючи за попередньою змовою підробили документ. За даним фактом відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР за №0000762 від 30.06.2021 року. Позивачка вважала вказані дії зі свого боку достатнім для запобігання подальшого порушення її права, що вказує на добросовісність її поведінки і спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Як вірно виснував суд першої інстанції, позивачем підтверджено належність їй на праві власності спірної квартири, вибуття з володіння спірної квартири не з волі власника, а іншим шляхом - внаслідок використання відповідачем ОСОБА_3 при укладенні спірного (неукладеного) договору купівлі-продажу спірної квартири, довіреності, яка, в свою чергу також є неукладеною, внаслідок чого титульний власник спірної квартири відповідач ОСОБА_4 фактично заволоділа належною позивачу квартирою незаконно, без відповідної правової підстави. А вказане відповідно є підставою витребування спірної квартири у відповідача ОСОБА_4 , як добросовісного набувача.

Витребування спірної квартири у відповідача ОСОБА_4 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у її право, оскільки втручання держави у право особи мирно володіти майном спрямовано на захист порушеного права власності позивача на майно, а також задовольняє суспільний інтерес, спрямований на утвердження у державі суспільного правопорядку, недопустимості незаконного позбавлення особи права власності на майно, і є пропорційним передбачуваним таким втручанням цілям, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року по справі №369/5183/19.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Лисенка Сергія Дмитровича залишити без задоволення.

Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 10 липня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 18 грудня 2025 року.

Судді: С. В. Кухар

Г. С. Подліянова

О. З. Поляков