ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 671/1097/20

провадження № 61-8514св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Керницької Оксани Вікторівни на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 березня 2025 року у складі судді Ніколової С. В. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 червня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Спірідонової Т. В., Гринчука Р. С., Костенка А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, щопід час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 вони за рахунок спільних коштів розпочали будівництво житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року у справі № 671/453/15 за нею визнано право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів і конструктивних елементів в незавершеному будівництвом житловому будинку, ступенем готовності до експлуатації 72,32 %, що розташований на АДРЕСА_1 .

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 14 червня 2017 року у справі № 671/1584/16 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на будівельні матеріали та роботи незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 та про виключення зі складу спільного майна подружжя вказаного житлового будинку.

Вказувала, що вказаними судовими рішеннями встановлено, що власниками будівельних матеріалів і конструктивних елементів у незавершеному будівництвом житловому будинку у рівних частинах є вона (позивачка) та ОСОБА_3 , як такі, що набуті ними спільно під час шлюбу.

Незавершений будівництвом житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0275 га, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:002:1182, яка належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Лаврентьєвою Ю. В.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є подружжям з 25 грудня 2015 року. ОСОБА_2 є замовником зазначеного незавершеного будівництвом житлового будинку згідно із будівельним паспортом від 28 жовтня 2013 року та повідомленням про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованого в УДАБІ України в Хмельницькій області № ХМ35.

Зазначала, що відповідачі не бажають разом із нею завершувати будівництво та вводити будинок до експлуатації, хоча ступінь готовності уже становить 72,32 %. Між нею та відповідачами не досягнуто згоди щодо поділу в натурі незавершеного будівництвом житлового будинку.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд провести поділ в натурі незавершеного будівництва - житлового будинку, ступенем готовності до експлуатації 72,32 %, що розташований на АДРЕСА_1 , між його співвласниками: нею та ОСОБА_3 , виділивши кожному із них у натурі у приватну власність окремі приміщення, виходячи з рівності їх часток у праві власності, відповідно до варіанту поділу, визначеного у висновку судової будівельно-технічної експертизи.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 17 червня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Здійснено поділ незавершеного будівництвом житлового будинку, ступенем готовності до експлуатації 72,32 %, що розташований на АДРЕСА_1 , шляхом виділення ОСОБА_1 за першим варіантом поділу (для першого співвласника) в натурі 45/100 долей по площі, що становить 129,9 кв. м, загальною вартістю 1 699 822 грн, а саме:

- 1-6 - гараж площею 25,4 кв. м;

- 1-7 - кладова площею 3,5 кв. м;

- 1-5 - кладова площею 12,3 кв. м;

- 1-2а - коридор площею 5,2 кв. м;

- 1-8 - котельня площею 7,0 кв. м;

- 1-11 - вітальня площею 30,2 кв. м;

- 1-10а - коридор площею 6,1 кв. м;

- 1-12 - кухня площею 11,7 кв. м;

- 1-13 - санвузол площею 2,0 кв. м;

- 1-14 - ванна площею 5,0 кв. м;

- 1-15 - житлова площею 18,2 кв. м;

- 1-16 - кладова площею 3,3 кв. м.

Виділено ОСОБА_3 у незавершеному будівництвом житловому будинку ступенем готовності до експлуатації 72,32 %, що розташований на АДРЕСА_1 , за першим варіантом поділу (для другого співвласника) в натурі 55/100 долей по площі, що становить 156,5 кв. м, загальною вартістю 1 995 598 грн, а саме:

- 1-1- гараж площею 26,1 кв. м;

- 1-2б - коридор площею 3,1 кв. м;

- 1-3 - кладова площею 12,2 кв. м;

- 1-4 - сходинкова площею 7,8 кв. м;

- 1-10б - коридор площею 4,2 кв. м;

- 1-17 - передпокій площею 10,4 кв. м;

- 1-9 - сходинкова площею 4,2 кв. м;

- 1-18 - сходинковий марш площею 3,2 кв. м;

- 1-19 - коридор площею 9,4 кв. м;

- 1-20 - гардеробна площею 10,3 кв. м;

- 1-21- житлова площею 27,7 кв. м;

- 1-22 - санвузол площею 7,0 кв. м;

- 1-23 - житлова площею 19,4 кв. м;

- 1-24 - житлова площею 11,5 кв. м.

Для реалізації варіанту розподілу у незавершеному будівництвом житлового будинку ступенем готовності до експлуатації 72,32 %, що розташований на АДРЕСА_1 , зобов`язано провести такий перелік ремонтно-будівельних робіт з переобладнання житлового будинку з влаштуванням окремих входів, а саме:

1) ОСОБА_1 : у коридорі 1-2 влаштувати стіну, розділивши приміщення на два приміщення 1-2а і 1-2б; між приміщеннями 1-5 і 1-2б замурувати дверний проріз; між приміщеннями 1-5 і 1-6 влаштувати дверний проріз;

2) ОСОБА_3 : між приміщеннями 1-1 і 1-2а замурувати дверний проріз; між приміщеннями 1-1 і 1-3 влаштувати дверний проріз; у коридорі 1-10 влаштувати стіну, розділивши приміщення на два приміщення 1-10а і 1-10б.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 147 888,00 грн у рахунок рівності ідеальних часток у спільній сумісній власності.

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 13 500,00 грн, витрати за оплату судової будівельно-технічної експертизи у розмірі 15 145,60 грн.

Судовий збір у сумі 1 671,69 грн компенсовано ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судові рішення мотивовані тим, що спірний будинок побудований під час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на земельній ділянці, яка була відведена під будівництво. Спірний будинок не є самочинним будівництвом. Ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва дає можливість визначити окремі частини, що підлягають поділу.

Враховуючи вказане, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про наявність правових підстав для здійснення поділу незавершеного будівництвом житлового будинку згідно з першим варіантом висновку повторної будівельно-технічної експертизи від 09 вересня 2024 року № 324/24-22, оскільки такий варіант поділу технічно можливий, є найбільш прийнятним з точки зору доцільності, оптимальний для обох сторін та є наближеним до ідеальних часток сторін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у справі.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 в апеляційному порядку не переглядалось.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У липня 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Керницька О. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що відповідно до листа Управління ДАБІ у Хмельницькій області від 15 жовтня 2020 року № 1022-1.20/2/2001-20 скасовано право на початок виконання будівельних робіт, набутого на підставі поданого повідомлення про початок виконання будівельних робіт на об`єкті «індивідуального житлового будинку; Хмельницька область, Волочиський район, м. Волочиськ, вул. Запорізька, 00) за № ХМ35.

Отже, на час розгляду справи повідомлення про початок будівельних робіт є скасованим, а тому спірний об`єкт є самочинно побудованим об`єктом та не підлягає поділу.

Об`єкт незавершеного будівництва не підлягає поділу, а підлягають поділу будівельні матеріали та конструктивні елементи, які вже були поділені між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року у справі № 671/1453/15-ц.

За таких обставин висновок судів попередніх інстанцій про те, що спірне майно не є самочинним будівництвом та підлягає поділу, є помилковим.

Суди попередній інстанцій встановили технічну можливість поділу спірного житлового будинку на підставі висновку експерта від 09 вересня 2024 року № 324/24-22, який є недопустимим доказом у справі, оскільки був виготовлений на підставі недопустимих доказів, а також, висновки, зроблені експертом, є неповними та викликають сумніви у їх правильності.

Технічний паспорт на об`єкт незавершеного будівництва, житловий будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 , виготовлений на замовлення ОСОБА_1 30 травня 2024 року та будівельний паспорт - будівництво житлового будинку на АДРЕСА_1 , замовником якого є ОСОБА_3 , є незаконними та недопустимими доказами.

Крім того, суди попередніх інстанцій не врахували майновий стан ОСОБА_3 при вирішення питання про стягнення з нього грошової компенсації у рахунок рівності ідеальних часток.

Судові рішення не містять обґрунтування обрання саме першого варіанту поділу, а не третього, при тому, що саме третій варіант поділу є найближчим до ідеальних часток співвласників, а грошова компенсація при цьому є найменшою та становить 29 749,00 грн.

ОСОБА_5 є особою з інвалідністю II групи, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 (серія НОМЕР_2 ), а також у нього на утриманні перебуває неповнолітня дитина, що унеможливлює здійснення ним грошової компенсації ОСОБА_1 .

Крім того, суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилили клопотання представника відповідача про призначення повторної судової будівельно-технічної експертизи.

Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19 (провадження № 14-56цс22),у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та у постановах Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, від 05 липня 2017 року у справі № 6-2405цс16від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Доводи інших учасників справи

У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Варода П. Б. подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. Також представник ОСОБА_1 - адвокат Варода П. Б. просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 5 000,00 грн.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 04 липня 2025 року для розгляду справи визначено такий склад колегії: суддя-доповідач - Коломієць Г. В. та судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І. Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2025 року клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Керницької О. В. про зупинення виконання рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 березня 2025 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 17 червня 2025 року задоволено. Зупинено виконання рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 березня 2025 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 17 червня 2025 року до закінчення касаційного перегляду справи.

У липні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2025 року, у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_6 , призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 листопада 2025 року) визначено суддю-доповідача - Коломієць Г. В. та суддів, які входять до складу колегії: Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

31 травня 1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 12 жовтня 2015 року у справі № 671/712/15-ц.

З 25 грудня 2015 року ОСОБА_3 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час шлюбу на земельній ділянці, що була особистою власністю ОСОБА_3 , розпочали будівництво житлового будинку на АДРЕСА_1 , готовність якого станом на час припинення спільного проживання становила 72,32 %.

На підставі рішення Волочиської міської ради № 185 від 25 грудня 2006 року ОСОБА_1 набув безкоштовно право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_1 , площею 0,16 га, з яких: 0,10 га - під будівництво та обслуговування житлового будинку, 0,06 га - для ведення особистого селянського господарства.

27 листопада 2012 року Волочиська міська рада видала ОСОБА_3 державний акт серії ЯЖ №960496 на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га із цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку.

28 жовтня 2013 року на ім`я ОСОБА_3 як замовника начальником відділу містобудування та архітектури Волочиської РДА видано будівельний паспорт (реєстраційний номер 111-В.3.3.4-28.10.2013) на індивідуальний житловий будинок на АДРЕСА_1 .

20 листопада 2013 року до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Хмельницькій області ОСОБА_3 подано повідомлення про початок будівельних робіт індивідуального житлового будинку (нове будівництво) на АДРЕСА_1 .

Відповідно до повідомлення про зміну даних у повідомленні про початок виконання будівельних робіт № ХМ 35 від 26 квітня 2016 року, реєстраційний номер ХМ 72, змінено замовника будівництва.

Наразі незавершений будівництвом житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0275 га (кадастровий номер :01:002:1182) на АДРЕСА_1 , яка на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2020 року належить на праві власності дружині ОСОБА_3 - ОСОБА_2 .

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 14 червня 2017 року у справі № 671/1584/16-ц, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 10 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (правонаступником якого є ОСОБА_7 ) до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності на будівельні матеріали та роботи при зведенні зазначеного спірного житлового будинку на АДРЕСА_1 , та виключення зі складу спільного майна подружжя, що підлягає поділу, незавершеного будівництвом зазначеного житлового будинку.

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року у справі № 671/1453/15-ц, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 04 червня 2020 року та постановою Верховного Суду від 24 березня 2021 року, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів і конструктивних елементів у незавершеному будівництвом житловому будинку, ступенем готовності до експлуатації 72,32 %, що розташований на АДРЕСА_1 .

Відповідно до будівельного паспорта від 28 жовтня 2013 року (реєстраційний номер 111-В.3.3.4-28.10.2013), із врахуванням внесених за заявою ОСОБА_3 від 04 квітня 2016 року змін щодо замовника будівництва, та повідомлення про початок виконання будівельних робіт (зареєстровано за номером ХМ35), ОСОБА_2 є замовником незавершеного будівництва.

Згідно з висновком повторної судової будівельно-технічної експертизи № 324/24-22 від 09 вересня 2024 року ринкова вартість житлового будинку на АДРЕСА_1 визначена порівняльним підходом і станом на день дослідження становить 3 695 420,00 грн. Ідеальні частки співвласників даного житлового будинку становлять по 1/2 ідеальній частці кожному, частка в одиницях площі по житловому будинку становить по 143,2 кв. м кожному, частка в одиницях вартості по поліпшеннях становить по 1 847 710,00 грн кожному. При поділі житлового будинку враховується рівень комфорту, який існує на момент його розподілу. У житловому будинку є окремі входи на перший поверх і окремий вхід в цокольний поверх. У цокольному поверсі розміщені два гаражі, які мають окремі входи. Враховуючи нормативну базу, об`ємно-планувальне та конструктивне рішення житлового будинку, його технічний стан, рівень комфорту, площу будинку, поділ в натурі даного житлового будинку на два об`єкти відповідно до часток позивача та відповідача 1/2 до 1/2 для окремого проживання з влаштування існуючого рівня комфорту, влаштуванням окремих входів є технічно можливим. В дослідницькій частині надано три варіанти поділу житлового будинку (таблиці 8, 9, 10 додатки № 4, 5, 6).

По першому варіанту поділу житлового будинку: першому співвласнику виділяються приміщення площею 129,9 кв. м, частка житловому будинку першого співвласника становить 45/100 долей по площі і 46/100 долей по вартості, що на 147 888,00 грн менше від ідеальної частки. Вартість 46/100 частини житлового будинку першого співвласника становить 1 699 822,00 грн. Доля другого співвласника становить 156,5 кв. м. Частка житлового будинку другого співвласника становить 55/100 долей по площі і 54/100 долей по вартості, що на 147 888,00 грн більше від ідеальної частки. Вартість 54/100 частини житлового будинку другого співвласника становить 1 995 598,00 грн (таблиця № 8 дослідницької частини висновку).

По другому варіанту поділу житлового будинку, першому співвласнику виділяються приміщення площею 127 кв. м, частка житловому будинку першого співвласника становить 44/100 долей по площі і 45/100 долей по вартості, що на 182 296,00 грн менше від ідеальної частки. Вартість 45/100 частини житлового будинку першого співвласника становить 1 665 414,00 грн. Другому співвласнику у житловому будинку виділяються приміщення площею 159,4 кв. м. Частка житлового будинку другого співвласника становить 56/100 долей по площі і 55/100 долей по вартості, що на 182 296,00 грн більше від ідеальної частки. Вартість 55/100 частини житловому будинку другого співвласника становить 2 030 006,00 грн (таблиця № 9 дослідницької частини висновку).

По третьому варіанту поділу житлового будинку, першому співвласнику виділяються приміщення площею 146,4 кв. м, частка житловому будинку першого співвласника становить 51/100 долей по площі і 51/100 долей по вартості, що на 29 749,00 грн більше від ідеальної частки. Вартість 51/100 частини житловому будинку першого співвласника становить 1 877 459,00 грн. Другому співвласнику у житловому будинку виділяються приміщення площею 140 кв. м. Частка житлового будинку другого співвласника становить 49/100 долей по площі і 49/100 долей по вартості, що на 29 749,00 грн менше від ідеальної частки. Вартість 49/100 частини житловому будинку другого співвласника становить 1 817 961,00 грн. (таблиці № 10 дослідницької частини висновку).

Усі три варіанти поділу передбачають виконання ремонтно-будівельних робіт з переобладнання житлового будинку з влаштуванням окремих входів, перелік яких зазначено у висновку експерта. Також зазначено, що ремонтно-будівельні роботи з розподілу житлового будинку та розділенню інженерних мереж підлягають виконанню на основі проектно-кошторисної документації з перепланування житлового будинку згідно із варіантом поділу, виготовленого ліцензованою проектною організацією і погодженого в управлінні містобудування і архітектури.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Керницької О. В. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Непорушність права власності закріплено також у статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що новостворене нерухоме майно є об`єктом поділу лише після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього, до цього моменту можливий лише поділ будівельних матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, об`єкт незавершеного будівництва у вигляді будівельних матеріалів може належати на праві спільної сумісної власності подружжю (співвласникам будівельних матеріалів, які були використані в процесі цього будівництва) і після завершення будівництва (прийняття його до експлуатації; з моменту державної реєстрації права власності) таке новостворене нерухоме майно може бути поділене між ними.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За змістом частини першої статті 356, частин першої, другої статті 358 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

У частині третій статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частин першої, третьої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Виділ частки із спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему водопостачання, водовідведення, опалення тощо, тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2020 року у справі №361/4047/17 зазначив, що системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено його відокремлену частину, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Поділ (виділ) частки житлового будинку передбачає перебудову існуючого, зазвичай, одноквартирного будинку з метою обладнання двох і більше ізольованих квартир. Варіанти поділу (виділу частки) житлового будинку повинні максимально забезпечувати однакові умови для співвласників із урахуванням їхніх часток. Поділ (виділ) частки житлового будинку вважається можливим якщо за результатами поділу у частинах будинку, що виділяються співвласникам, є можливість влаштувати ізольовані та забезпечені окремими виходами на прилеглу земельну ділянку, як мінімум однокімнатні, житлові квартири, які за своїми показниками (об`ємно-планувальним рішенням, складом приміщень, площею, забезпеченістю інженерним обладнанням тощо) відповідають чинним вимогам нормативних документів.

Поділ житлового будинку (з технічної точки зору) - технічна можливість поділу в натурі житлового будинку у відповідності до часток співвласників (або близьких до цих часток) з облаштуванням у частинах будинку, що виділяються співвласникам, окремих ізольованих як мінімум однокімнатних квартир, у відповідності до вимог нормативних документів.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, взяв до уваги висновок повторної будівельно-технічної експертизивід 09 вересня 2024 року № 324/24-22, зокрема перший варіант розподілу спірного домоволодіння, оскільки такий варіант поділу технічно можливий, є найбільш прийнятним з точки зору доцільності та оптимальний для обох сторін.

Крім того, судами ураховано зменшення частки позивачки за рахунок частки ОСОБА_3 , у зв`язку із чим стягнуто з нього відповідну компенсацію на користь ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій та вважає, що підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Поділ спірного домоволодіння на підставі висновку повторної будівельно-технічної експертизи від 09 вересня 2024 року № 324/24-22, зокрема, застосування першого варіанту поділу домоволодіння, є правильним, оскільки такий варіант виділення будинку в натурі відповідає положенням статті 364 ЦК України.

Суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що спірний будинок побудовано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі та рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 21 лютого 2020 року у справі № 671/1453/15-ц, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 04 червня 2020 року та постановою Верховного Суду від 24 березня 2021 року, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини будівельних матеріалів і конструктивних елементів у незавершеному будівництвом житловому будинку, ступенем готовності до експлуатації 72,32 %, що розташований на АДРЕСА_1 , відтак ОСОБА_1 є співвласником новоствореного нерухомого майна та має право на виділ своєї частки в натурі.

Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 359/5478/16-ц (провадження № 61-8758св24).

З огляду на це, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що позивачка не є співвласником новоствореного нерухомого майна, та відповідно, не має права на виділ своєї частки в натурі.

Посилання у касаційній сказі на те, що об`єкт незавершеного будівництва є самочинним будівництвом, колегія суддів відхиляє, оскільки на момент початку будівництва відповідач ОСОБА_3 був власником земельної ділянки, на якій побудовано спірне нерухоме майно та отримав дозвільні документи на право виконання будівельних робіт, а тому об`єкт незавершеного будівництва не можна вважати самочинним будівництвом.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи судами та неврахування наявних у матеріалах справи доказів, оскільки вважає, що суди встановили обставини справи в достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законного судового рішення по суті спору.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції та суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилили клопотання представника відповідача про призначення повторної судової будівельно-технічної експертизи, є безпідставними, оскільки у справі було проведено експертизу та повторну експертизу різними експертними установами, експертів було повідомлено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві висновки, незгода представника відповідача з висновками проведеної повторної експертизи, не є підставою для призначення іншої повторної експертизи.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлених обставин справи та до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги по суті спору та їх відображення в судових рішеннях (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. За встановлених у цій справі обставин суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли цілком обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Варода П. Б. просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені у звязку із переглядом справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 5 000,00 грн.

Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу на стадії касаційного перегляду справи, колегія суддів враховує таке.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 591/550/20 (провадження № 61-6344св23) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частинах четвертій-шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатами аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що при розподілі судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).

Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду, який викладений у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI).

Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Частинами 1 та 2 статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представник ОСОБА_1 - адвокат Варода П. В. надав: договір про надання професійної правничої допомоги від 17 липня 2025 року, укладений між адвокатом Вародою П. Б. та ОСОБА_1 , згідно з яким гонорар адвоката за надання професійної правничої допомоги клієнту у фіксованому розмірі становить 5 000,00 грн; квитанцію до прибуткового касового ордера від 17 листопада 2025 року № 17/7/25-1, згідно з якою ОСОБА_1 сплатила адвокату Вароді П. Б. 5 000,00 грн, підстава: договір про надання професійної правничої допомоги від 17 липня 2025 року.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2022 року у справі № 757/36628/16-ц.

Згідно з повідомленням про доставлення електронного листа, відзив на касаційну скаргу доставлено до електронного кабінету представника ОСОБА_3 - адвоката Керницької О. В. 27 липня 2025 року.

ОСОБА_3 заяву про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу до Верховного Суду не подавав.

Враховуючи, що позивачка підтвердила належними і допустимими доказами факт понесення нею витрат на правничу допомогу у суді касаційної інстанції у розмірі 5 000,00 грн, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції, у розмірі 5 000,00 грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, їх обсягу з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 березня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 червня 2025 року зупинено ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2025 року, у зв`язку із залишенням цих судових рішень без змін, необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Керницької Оксани Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 березня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 17 червня 2025 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 11 березня 2025 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 17 червня 2025 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції у розмірі 5 000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць Д. Д. Луспеник Ю. В. Черняк