ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/3042/23 Головуючий суддя І інстанції Бородіна Н. М.
Провадження № 22-ц/818/2347/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із земельних відносин, з них:
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури, в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної адміністрації, на рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2025 року по справі за позовом Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Харківської міської ради, третя особа: Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція», про визнання незаконним та скасування рішень, визнання недійсним правочинів, зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и в :

Керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області, в інтересах держави в особі позивачів Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної адміністрації 21.04.2023 року звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Харківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору на стороні позивача Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція» , в якому просив :

-визнати незаконним та скасувати пункт 4 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» № 332/09 від 23.12.2009, щодо затвердження матеріалів вибору місця розташування земельної ділянки та надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею орієнтовно 1000,0 кв.м, по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

-визнати незаконним та скасувати пункт 56 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №70/10 від 29.04.2010, яким затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1000,0 кв.м по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та передано у приватну власність ОСОБА_2 вказану земельну ділянку (кадастровий номер :14:006:0120);

- визнати недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт ЯЛ №206544, зареєстрований 30.08.2010 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0120, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним договір №2858 від 12.10.2011 купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :14:006:0120, площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) з одночасною реєстрацією припинення речового права на майно;

- зобов`язати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) повернути земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0120, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у власність держави в особі Харківської обласної державної адміністрації.

Позовну заяву мотивовано тим, що рішенням ХМР № 332/09 від 23.12.2009 були затверджені матеріали вибору місця розташування земельної ділянки та надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею орієнтовно 1000,0 кв.м, по АДРЕСА_1 - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

У подальшому рішенням ХМР № 70/10 від 29.04.2010, затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1000,0 кв.м по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку (кадастровий номер :14:006:0120).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 був наданий акт на землю та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.08.2010р. зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку.

12.10.2011р. ОСОБА_2 продала земельну ділянку ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу.

Посилаючись на те, що земельна ділянка отримана відповідачем ОСОБА_2 з порушенням вимог чинного земельного та лісового законодавства, оскільки перебувала у державній власності, відносилася до земель державного лісового фонду, не вилучалася із користування ДП «Харківське лісове господарство», передача її у власність належним чином не погоджувалася та відбулася поза волею розпорядника (на час прийняття рішення Кабінету Міністрів України), прокурор просив: усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою державного лісового фондушляхом визнання незаконним та скасування вищевказаних пунктів рішень ХМР, визнання недійсним акту на землю, а також подальшого укладеного договору купівлі-продажу та зобов`язання ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Харківської обласної державної адміністрації вказану вище земельну ділянку.

Харківська обласна адміністрація у поданих письмових поясненнях підтримала заявлені вимоги.

Представником відповідача ХМР подано відзив на вказану позовну заяву, в якому він просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що земельна ділянка з кадастровим №:14:006:0120 на момент її формування та передачі у приватну власність перебувала у комунальній власності, а тому ХМР була уповноважена приймати рішення з розпорядження земельною ділянкою як об`єктом комунальної власності. Доказів, що земля в межах спірної земельної ділянки була дійсно передана згідно з рішенням уповноваженого органу в постійне користування та існує щодо неї затверджена документація не надано, як і не надано доказів, що вказана земельна ділянка була віднесена до складу земель лісогосподарського призначення у порядку, встановленому ЗК України. Подав заяву про застосування строку позовної давності.

Представником ОСОБА_1 , поданий відзив на позовну заяву, в якому проти заявлених вимог заперечував, посилаючись на те, що на момент передачі спірної земельної ділянки у власність, ХМР мала на це відповідні повноваження, та вказана ділянка не відноситься до території лісів, та позивачем не надано належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Також неможливо встановити факт накладення меж земельної ділянки з кадастровим № :14:006:0120 на землі, що нібито перебувають у користуванні позивача ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція». ХМР діяла виключно у межах наданих повноважень, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Також прокурором обраний не належний спосіб захисту, шляхом подання негаторного позову, тоді як згідно правової позиції ВС порушене право (за його доведеності) підлягає шляхом подання віндикаціного позову. Пред`явлені вимоги є непропорційним втручанням у права власності відповідача. Крім того, також просив застосувати строк позовної давності, який без поважних причин пропустив прокурор.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 15 січня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Харківська обласна прокуратура посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просить рішення скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вважає, що вказане рішення суду є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неповнотою з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також неправильним застосуванням норм матеріального права (ч. 1 ст. 15, ст. ст. 16, 328, 330, 373, 387, 391, 658 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України) і порушенням норм ст. ст. 10, 12, 13, 76-80, 89, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, що призвело до неправильного вирішення справи, з огляду на що підлягає скасуванню відповідно до ст. 376 ЦПК України з наступних підстав.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурором обрано неефективний спосіб захисту порушеного права.

Земельна ділянка, що передана у приватну власність ОСОБА_2 відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення, перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства та згода на її вилучення державою не надавалась, а розпорядження такими землями не відноситься до повноважень органу місцевого самоврядування, тобто Харківської міської ради.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справах № 554/10517/16-ц та № 633/408/18, постановах Верховного Суду від 06.09.2023 у справі № 910/21329/17, від 13.09.2023 у справі № 621/3475/19, від 20.09.2023 у справі № 910/3453/22.

За відсутності правової підстави на виникнення в іншої особи титульного володіння на земельну ділянку належним способом правового захисту є усунення перешкод у її користуванні законним володільцем, а не витребування такої ділянки від фактичного володільця.

Отже, зайняття спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення з порушенням норм Земельного кодексу України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця земельної ділянки.

На час пред`явлення позову будь-яких рішень уповноважених органів щодо вилучення та розпорядження спірною земельною ділянкою у визначений законом спосіб не існувало. Спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення не відносяться до жодної з категорій, на яку діючим законодавством передбачено можливість набуття права приватної власності громадянами та юридичними особами, а тому відповідач за жодних обставин не міг не знати про правову природу договору купівлі-продажу та його предмет. Якщо законом не передбачена можливість набуття особою у приватну власність земель певної категорії, то це означає неможливість отримання такою особою титульного володіння на земельну ділянку певної категорії, зокрема лісогосподарського призначення. З огляду на наявні в справі докази в їх сукупності, відповідно до ст. 376 ЦПК України наявні всі підстави для скасування рішення суду першої інстанції від 17.12.2024 та ухвалення нового про задоволення позову прокурора.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Виноградов В.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - залишити без змін.

Однак ані з позовною заявою, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, прокурором не надано, ані державних актів, ані планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування (зокрема планшетів лісовпорядкування), ані рішень, на підставі яких йому було надано земельні ділянки лісогосподарського призначення у постійне користування, тобто, не надано жодного з можливих доказів на підтвердження власної правової позиції.

Висновком від 24.11.2009 № 6122 Управління Держкомзему у місті Харкові підтвердило відсутність інформації, про наявність чинних державних актів на право власності на землю громадян, державних актів на право власності на землю юридичних осіб, договорів оренди землі, державних актів на право постійного користування та договорів на право тимчасового користування на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Також Харківське областе управління лісового та мисливського господарства (територіальний орган Державного Комітету лісового господарства України, яке у подальшому було реорганізовано в Державне агентство лісових ресурсів на підставі Указу Президента України від 09.12.2010 № 1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади») листом від 04.12.2009 № 02-06/1279 повідомило, що спірна земельна ділянка не перебуває в постійному користуванні лісогосподарських підприємств, підпорядкованих управлінню, хоча статут ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» затверджено саме цим органом.

Зважаючи на наведене, сам факт належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду та її перебування у постійному користуванні у ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», який чомусь презюмується в апеляційній скарзі, не підтверджується жодним доказом з числа наявних у матеріалах справи.

З доводами заступника керівника Харківської обласної прокуратури про належність обраного прокурором способу захисту у вигляді пред`явлення негаторного позову погодитись неможливо, оскільки у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду розмежувала підходи до обрання способів захисту прав та інтересів держави або територіальної громади щодо земельних ділянок водного фонду та земельних ділянок лісового фонду.

Поряд з цим, у дійсно релевантних постановах в аналогічних з розглядуваною справах Верховний Суд займає позицію, що витребування земельної ділянки без заявлення таких вимог прокурором порушує принцип диспозитивності цивільного процесу та буде свідчити про вихід суду за межі позовних вимог, що суперечить частині першій статті 13 ЦПК України.

З позовної заяви чітко вбачається, що предметом позову у цій справі є саме усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою державного лісового фонду, шляхом визнання незаконним та скасування рішень ХМР, визнання недійсним акту на землю, договору купівлі-продажу та зобов`язання Відповідача-1 повернути у власність держави в особі Харківської обласної державної адміністрації вказану вище земельну ділянку. У апеляційній скарзі прокурор також наголошує, що ним пред`явлено саме негаторний позов.

Апеляційна скарга заступника керівника Харківської обласної прокуратури не містить переконливих доводів, які б свідчили про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права. У свою чергу, Київський районний суд м. Харкова надав належну оцінку всім доводам учасників справи та прийняв законне і обґрунтоване судове рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Харківської міської ради адвокат Горобинська Н.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні планово-картографічні матеріали, тобто планшети. Крім того, в матеріалах справи наявна схема, в якій зазначено, що вона складена В/О «Укрдержліспроект» Харківською лісовпорядною експедицією та лабораторією НІТ УкрНДІЛГА на основі Державних актів на право постійного користування землею 1993-1994 р.р. (є додатком до листа ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 17 квітня 2020 року № 27/02).

Таким чином, наявність актів на право постійного користування землею виключає застосування до спірних правовідносин пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України.

Прокурор в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справах 554/10517/16-ц та № 633/408/18, постановах Верховного Суду від 06.09.2023 у справі № 910/21329/17, від 13.09.2023 у справі № 621/3475/19, від 20.09.2023 у справі № 910/3453/22.

Слід зазначити, що з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, зроблених у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 щодо подібності правовідносин, правовідносини у справах № 554/10517/16-ц (землі природнозаповідного фонду), № 633/408/18 (землі сільськогосподарського призначення), № 910/21329/17 (землі житлової та громадської забудови), № 621/3475/19 (землі природно-заповідного фонду ), № 910/3453/22 (землі житлової та громадської забудови, орендні правовідносини) та у цій справі (землі лісного фонду) не є подібними.

Щодо позовних вимог про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на землю, то відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

Визнання недійсним державного акту також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94). Для витребування нерухомого майна, оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86).

Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 № 183/1617/16 (14-208цс18).

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржене рішення вказаним вимогам у повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що держава в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння нею (ч.1 ст.317 ЦК України), тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.

Суд вважав встановленим, що спірна земельна ділянка лісового фонду вибула з володіння держави, право власності на неї зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 , проте прокурором заявлено негаторний, а не віндикаційний позов про повернення спірної земельної ділянки, тому у контексті зазначених обставин справи такий позов не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірну земельну ділянку лісового фонду.

Колегія суддів не повністю погоджується з такими висновками суду.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Пунктом 4 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» №332/09 від 23.12.2009 затверджено матеріали вибору місця розташування земельної ділянки ОСОБА_2 та наданий дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, площею орієнтовно 1000,0 кв.м, по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Пунктом 56 додатку 1 до рішення Харківської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» №70/10 від 29.04.2010, затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :14:006:0120), площею 1000,0 кв.м, по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та вказану земельну ділянку передано у приватну власність ОСОБА_2 .

На виконання вказаного рішення міської ради ОСОБА_2 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №206544, зареєстрований 30.08.2010 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (кадастровий номер :14:006:0120).

20.10.2011р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Погрібною Т.П.. Згідно вказаного договору ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0120 площею 0,1000 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.12.2022 за №317840534 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0120 та житловий будинок розташований на ній зареєстровано за ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення комплексної комісійної судової експертизи з питань землеустрою та оціночно - земельної експертизи №21900/11462/11463/11464/11465/11466/11467 від 30.06.2020, виконаної Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, ринкова вартість земельної ділянки з кадастровим номером :14:006:0120, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 29.04.2010 складає 379 335 грн.

Згідно листа від 10.01.2020 №31 ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» із схемою розташування земельних ділянок , земельна ділянка з кадастровим номером :14:006:0120, відноситься до земель лісогосподарського призначення, що перебуває в постійному користуванні ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» та знаходиться в межах кварталу 161 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково- дослідна станція». ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» входить в структуру Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» (ВО «Укрдержліспроект»).

Згідно листа ДП «Харківська лісова науково- дослідна станція» від 17.01.2020 №27/02 та доданих до нього викопіювання планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування за 2013р. земельна ділянка з кадастровим номером :14:006:0120 відноситься до земель лісогосподарського призначення, накладається на землі лісогосподарського призначення виділу 4 кварталу 161 Південного лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», що знаходиться у постійному користуванні цього державного підприємства.

Таким чином, викопіюванням планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування вбачається, що вказана земельна ділянка з кадастровим номером :14:006:0120 знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», що не спростовано відповідачами.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1статті 4 ЦПК України).

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).

Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частини перша та друга статті 20 ЗК України).

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Відповідно до частини другої статті 1 ЛК України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).

Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізовується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Землі лісогосподарського призначення належать до земель державної власності, які не можуть передаватися в приватну власність, крім випадків, визначених у цьому кодексі (пункт «г» частини четверта статті 84 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення.

За змістом статті 31 ЛК України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, статті 75 ЛК України, статті 50 Закону України «Про землеустрій» та Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677, вилучення земельної ділянки для потреб, не пов`язаних із веденням лісокористування у постійного землекористувача, та її передача у приватну власність для обслуговування жилого будинку чи ведення особистого селянського господарства, має здійснюватися за згодою державного підприємства та лише після припинення права постійного користування земельною ділянкою постійним землекористувачем за його заявою з подальшою розробкою проєкта відведення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки.

Документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, є державні акти на право постійного користування земельними лісовими ділянками або планово-картографічні матеріали лісовпорядкування. Тому при розгляді справи суд має встановлювати правовий статус земельної ділянки та її цільове призначення за даними земельного кадастру.

Відсутність у лісогосподарського підприємства свідоцтва про право власності на земельну ділянку не свідчить про відсутність такого права, оскільки за положеннями пункту 5розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України, такими документами можуть бути планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Отже, земельні ділянки у межах населеного пункту, зайнятті зеленими насадженнями, віднесені до категорії лісів, належать до земель лісогосподарського призначення та можуть належати лісогосподарському підприємству, якщо це підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Приписами статті 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Зміст частин першої, другої, шостої-десятої цієї статті свідчить про те, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір розміру та мети використання земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються в порядку, встановленому статтею 151 ЗК України. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом на землю, який видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий.

Згідно зі статті 328 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

За змістом статей15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд першої інстанції всупереч ч. 4 ст. 263 ЦПК України не звернув уваги на правові висновки, які були висловлені щодо змісту відповідних норм права у аналогічній ситуації.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справах № 554/10517/16-ц та № 633/408/18, постановах Верховного Суду від 06.09.2023 у справі № 910/21329/17, від 13.09.2023 у справі № 621/3475/19, від 20.09.2023 у справі № 910/3453/22. Зокрема, у справі № 633/408/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо, суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог ( ч. 1 ст. 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (п. п. 1, 80-81, 83), від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20 (п. п. 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (п. п. 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (п. п. 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (п. п. 4, 36), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (п. 31)). У справі № 554/10517/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди першої й апеляційної інстанцій, правильно встановивши усі обставини справи, зокрема, незаконність передачі органами місцевого самоврядування земельної ділянки у приватну власність, що суперечить нормам чинного законодавства, мали підстави для задоволення позовних вимог. Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд (близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду сформулювала у постановах від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (п. п. 6.56-6.58), від 28.09.2022 року у справі № 483/448/20 (провадження № 14- 206цс21, п. 9.58)).

З огляду на вказане суд не зв`язаний посиланнями на норми права, зазначеними у позовній заяві та в інших письмових заявах учасників справи. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (п. 5.6), від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340 (п. 6.41), від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18 (п. 48), від 28.01.2020 у справі № 50/311-б (п. 91), від 19.05.2020 у справі № 922/4206/19 (п. 43), від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (п. 88), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (п. 75), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (п. 55), а також постанова Верховного Суду України від 10.09.2014 у справі № 6-32цс14).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може Документ сформований в системі «Електронний суд» 18.02.2025 11 бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК України. Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, допоки існують правовідносини та правопорушення.

Отже, у даному випадку набуття у власність відповідачем та реєстрація права власності на спірну земельну ділянку лісогосподарського призначення з порушенням норм Земельного кодексу України порушує не лише право використання нею державою, а й право володіння, яке фіксується у Державному реєстрі прав, а тому належний спосіб захисту дійсно є звернення до суду з віндикаційним позовом. Разом з тим, суд не мав законних підстав для відмови у задоволенні позову з огляду на звернення до суду з негаторним позовом, оскільки у даному випадку на його обґрунтування були заявлені підстави саме віндикаційного позову: порушення права власності, а не користування державною власністю. Тому помилка у юридичній кваліфікації предмету позову відповідно до вищевказаних висновків касаційного суду про те, що суд знає право, підлягає усуненню в суді апеляційної інстанції. При цьому колегія суддів відхиляє заперечення щодо порушення принципу диспозитивності, оскільки за змістом підстав позову та його мети повернення спірної земельної ділянки у державну власність, що пов`язано лише з реєстрацією права власності на спірну земельну ділянку за державою у даному випадку прокурором було заявлено саме віндикаційний, а не негаторний позов. Відмова у задоволенні позову за таких обставин не відповідає завданню цивільного судочинства, яке є пріоритетним для суду та учасників справи: справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, ч.ч. 1-2 ст. 2 ЦПК України.

Суд першої інстанції на вищевказане не звернув уваги, а тому помилково відмовив у задоволенні позову з мотивів обрання неефективного способу захисту порушеного права, що апріорі є неможливими та порушує принцип верховенства права, ст. 10 ЦПК України, оскільки за змістом вказаної норми ст. 2 ЦПК України у поєднанні з нормою ст. 5 вказаного Кодексу у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду за захистом, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, ефективний захист основоположних прав є позитивним обов`язком української держави та суду згідно вимог ст. 13 Конвенції "Про захист прав людини та основоположних свобод" 1950р., а тому відмова у захисті порушених прав з цих мотивів за визначенням не може бути законною причиною.

У випадку порушення права власності власник відповідно до статті 387 ЦК України має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикаційний позов як спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на особливість правової природи віндикації.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зазначила про те, що умовами звернення з таким позовом є: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21) зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно надійшло у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей387і388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження№ 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження№ 14-125цс20).

Для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).

У справі, що переглядається прокурор просить серед іншого, зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку у власність держави, які відповідно до зазначених підстав позову мають мету повернути спірну земельну ділянку до державної власності.

Тому колегія суддів вважає, що даний позов за своїм змістом є віндикаційним.

Разом з тим, віндикаційній позов піддається наслідкам спливу позовної давності.

Оскільки у даній справі в суді першої інстанції були заявлені заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне розглянути ці заяви по суті.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частинах 3-5 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З огляду на те, що прокурор заявив позов про захист державних інтересів в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної адміністрації слід з`ясувати, коли вказані державні органи з точки зору стороннього добросовісного спостерігача могли дізнатися про порушення права власності держави на спірну земельну ділянку. При цьому колегія суддів зважає на те, що згідно до концепції належного врядування держані органи мають діяти в випадках швидко та оперативно.

Колегія суддів також зважає на те, що для забезпечення гарантій легітимного цивільного обороту та правової визначеності передбачена державна реєстрації права власності, а до цього державна реєстрація відповідних правочинів, на підставі яких право власності виникало.

Згідно матеріалів справи первинне набуття у приватну власність спірної земельної ділянки ОСОБА_2 було підтверджено державним актом ЯЛ №206544, який був зареєстрований 30.08.2010 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :14:006:0120, площею 0,1000 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

У подальшому спірна земельна ділянка була предметом спірного договору №2858 від 12.10.2011 купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 310136600:14:006:0120, площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з одночасною реєстрацією припинення речового права на майно.

З огляду на вищевказане компетентні державні органи, які здійснювали повноваження державного володіння спірною земельною ділянкою від імені народу України, дізналися про вищевказані порушення не пізніше державної реєстрації спірного договору №2858 від 12.10.2011 купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 310136600:14:006:0120. Тому трирічний строк позовної давності почав спливати з 13.10.2011 та на день звернення до суду з цим позовом прокурора, 21.04.2023 року , вже сплив.

За відсутності обґрунтованих поважних причин для пропуску позовної давності, у задоволенні позову у даному випадку слід відмовити відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України за спливом трирічного строку позовної давності.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням вказаних норм матеріального права, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виклавши їх в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 259, ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури, в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Харківської обласної адміністрації, задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 січня 2025 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виклавши їх в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 11 грудня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М. Мальований.

О.В. Маміна.