Справа №459/3455/22 Головуючий у 1 інстанції:Мельникович М. В.
Провадження №22-ц/811/985/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні в режимі відео-конференції представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області в складі судді Мельникович М.В. від 07 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з участю третьої особи ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 07 лютого 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з участю третьої особи на стороні позивача ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням відмовлено.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

Зазначає, що з рішенням суду не погоджується, оскільки таке є необґрунтованим та незаконним. Звертає увагу на те, що відповідачі протягом 27 років без поважних причин не користуються спірним житлом, не сплачують ніяких послуг за житло та протягом усього часу у ньому відсутнє будь-яке їхнє майно. Звертає увагу, що позивач сам сплачував усі комунальні платежі, що підтверджується судовим рішенням у іншій справі. Звертає увагу, що внаслідок дій відповідачки, ОСОБА_1 , яка протягом 27 років систематично порушує права позивача, використовуючи для своїх корисливих мотивів сина, маючи інше успадковане житло, порушує право позивача на повагу до приватного життя.

В судове засідання в режимі відео-конференції окрім представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ОСОБА_3 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що від представника апелянта надійшла заява, в якій адвокат просив у випадку неявки в судове засідання розгляд справи проводити у їх відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273,354, 355 ЦПК України, ст. 9, 61, 65, 71, 72 ЖК України, постанову Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц та відмовляючи у задоволені позову, виходив з того, предметом спору є жиле приміщення квартири АДРЕСА_1 . Як встановлено із ордера № 27998 від 01 жовтня 1982 року, такий видано на підставі рішення Червоноградської міської Ради народних депутатів від 22.09.82 №1612 ОСОБА_7 з сім`єю, яка складалася з 3 чоловік: ОСОБА_4 , ОСОБА_7 (наймач), ОСОБА_8 , на право зайняття двох кімнат, житловою площею 29,8 м2 в квартирі АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 18). Як вбачається із копії свідоцтва про смерть НОМЕР_1 мати позивача ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 28.04.2020 зроблено відповідний актовий запис № 270 (т. 1 а. с. 16). 16.06.1999 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 16.06.1999 (т. 1, а. с. 17). Із довідки про склад сім`ї №12600 від 15.10.2020 вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_7 (виписана 18.06.2020, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ( т. 1 а. с. 19). Із актів начальника дільниці ЖКК-1 від 25.03.1998, 06.05.1998, 21.09.1998, 18.11.1998, 20.11.2001, 02.09.2002, 14.04.2008, 15.08.2012 установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 (т. 1 а. с.35-43). Відповідно до актів КП «ЧЖКС» від 30.09.2016, 29.12.2017, 11.07.2018, 15.08.2018, 27.09.2019, 23.12.2019, 21.08.2020, 27.05.2022, 06.12.2022 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 44-52). Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 21.10.2010 року, яке набрало законної сили 22.08.2011 року, в задоволенні позову ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право на користування жилим приміщенням спірної квартири було відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 не чинити перешкод ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 (т.1 а. с.82-85). Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 19 квітня 2021 року було зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 не чинити жодних перешкод ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та було вселено ОСОБА_2 у вищевказану квартиру (т. 1 а. с. 22-23). На виконання даного рішення суду Червоноградським міським суду були видані виконавчі листи та 12.04.2022 постановами державного виконавця Кузьмів Х. В. відкриті виконавчі провадження АСВП 68781589, АСВП 68781754 щодо примусового виконання рішення суду від 19.04.2021. Згідно актів державного виконавця від 10.05.2022 боржник ОСОБА_4 добровільно передав ключі від квартири АДРЕСА_1 та зобов`язався не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Постановами державного виконавця Кузьмів Х. В. від 20.05.2022 виконавчі провадження АСВП 68781589, АСВП 68781754 було закінчено, вимоги виконавчих листів Червоноградського міського суду від 04.04.2022 виконано, що підтверджується копіями матеріалів виконавчих проваджень (т. 2 а. с. 3-23). Згідно з рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 18 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2022 року, зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах якого діє ОСОБА_5 , не чинити жодних перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , та вселено ОСОБА_1 у вищевказану квартиру (т. 1 а. с. 24-31). Із матеріалів виконавчого провадження вбачається, що на виконання даного рішення 09.06.2022 Червоноградським міським судом Львівської області були видані виконавчі листи та 22.06.2022 постановами державного виконавця Ключки О. І. були відкриті виконавчі провадження АСВП 69276852, АСВП 69277420. Згідно з постановами про закінчення виконавчого провадження від 22.06.2022 року виконання рішення суду про зобов`язання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах якого діє ОСОБА_5 , не чинити жодних перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та вселення ОСОБА_1 у вищевказану квартиру закінчено на підставі заяви останньої про її добровільне вселення боржниками у житло (т. 2 а. с. 24-31). Із листа №4875/2024 від 01.04.2024 Державної прикордонної служби України встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25.06.2023 виїхали з території України через пункт пропуску Шегині (т. 2 а. с. 160-161). Із відповіді №О-37/аз/61/01//11-24 від 12.06.2024, наданої начальником Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області на запит адвоката Огорілка Ю. В. №159 від 06.06.2024 вбачається, що 19.03.2024 року в Червоноградський РВП ГУНП у Львівській області надійшла заява громадянина ОСОБА_4 з приводу розшуку його сина ОСОБА_2 . В ході розгляду даної заяви було встановлено, що ОСОБА_2 перебував в Республіці Польщі на реабілітації разом з своєю матір`ю ОСОБА_1 . ОСОБА_1 надіслала заяву, в якій просила розшук її сина не проводити, оскільки він нікуди не пропадав та надала копії документів, що підтверджують місце знаходження сина ОСОБА_10 (т. 2 а. с. 221-224). Із повідомлення КП «Червонограджитлокомунсервіс» № 6472/07 від 23.11.2020 про розгляд звернення гр. ОСОБА_1 щодо доступу в кімнату в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , за №511, встановлено, що законні підстави на проживання у вказаній в зверненні кімнаті у ОСОБА_1 відсутні, оскільки впродовж періоду з лютого по листопад 2020 року факт не проживання в кімнаті №511 будь-яких осіб за вказаною адресою неодноразово фіксувався, про що комісією складено відповідні акти. Відтак, з метою збереження комунальної власності, а також забезпечення порядку в гуртожитку, підприємством 10.11.2020 кімнату № 511 зачинено, помешкання опечатано у відповідності до вимог чинного законодавства в присутності представника поліції (т. 2 а. с. 225). Як вбачається із заяви про прийняття спадщини за законом №119 від 10.02.2017, ОСОБА_1 звернулась до державного нотаріуса про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її батька ОСОБА_11 , який до дня смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Іншими спадкоємцями є дружина померлого ОСОБА_12 та син померлого ОСОБА_13 (т. 2 а. с.170). Із копії рішення про ступінь інвалідності районної колегії з оцінки про інвалідність Гродзиськ-Маковецький, переклад якого з польської мови на українську мову здійснено центром іноземних мов «Потенціал плюс», вбачається, що ОСОБА_2 має значний ступінь інвалідності (т. 3 а. с. 57-58). 04.10.2024 ОСОБА_1 зверталася із заявою у правоохоронні органи у зв`язку із обмеженням доступу до житла, в якій просила притягнути до відповідальності за ст. 382 КК України її колишнього чоловіка ОСОБА_4 (т. 3 а. с. 59). Також між сторонами тривали судові спори щодо приватизації спірної квартири, що підтверджується постановою Львівського апеляційного суду від 06.06.2024, яким залишено без змін рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22.02.2023 (т. 3 а. с.227-231). Судом було встановлено, що квартира була надана ОСОБА_7 (матері позивача, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на підставі ордера №27998 від 01.10.1982. До складу сім`ї входили ОСОБА_7 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 . На момент розгляду справи у квартирі були зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Позивач стверджував, що відповідачі, ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 , не проживають у квартирі тривалий час без поважних причин, посилаючись на акти КП «ЧЖКС» за 19982022 роки, які підтверджують їх непроживання. Проте в актах не вказано причини відсутності. Рішеннями суду від 21.10.2010, 19.04.2021 та 18.05.2021 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було вселено в квартиру, а ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зобов`язані не чинити їм перешкод. Виконавчі провадження за цими рішеннями завершені у 2022 році, зокрема після добровільної передачі ключів позивачем. З 25.06.2023 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (інвалід II групи) перебувають у Польщі, де останній проходить лікування та реабілітацію. ОСОБА_1 повідомила, що до виїзду за кордон вона та її син не могли проживати в квартирі через перешкоди з боку позивача, зокрема заміну замків, що підтверджується її заявою до правоохоронних органів від 04.10.2024 та свідченнями свідка ОСОБА_14 , який бачив спроби відповідачки потрапити до квартири. Інші свідки підтвердили лише факт непроживання відповідачів та неприязні відносини між сторонами. Позивач також стверджував, що відповідачі мають інше житло, зокрема через спадщину ОСОБА_1 після смерті її батька. Однак доказів права власності на іншу квартиру, придатну для проживання, не надано. Заява відповідачки про прийняття спадщини не підтверджує набуття права власності, оскільки іншими спадкоємцями є дружина та син померлого. Крім того, відповідачі проживали в гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 , але кімната була опечатана КП «Червонограджитлокомунсервіс» у 2020 році через непроживання. Суд зазначив, що визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливе за умов непроживання понад шість місяців без поважних причин, що має бути доведено позивачем. Позбавлення права на житло є крайнім заходом, який має бути виправданим і співмірним. Судом було встановлено, що відсутність відповідачів зумовлена поважними причинами: перебуванням у Польщі для лікування ОСОБА_2 та перешкодами з боку позивача, зокрема зміною замків. Позивач не довів, що відповідачі втратили інтерес до квартири чи мають інше постійне місце проживання. Відсутність оплати комунальних послуг не є підставою для втрати права користування, а емоційна заява ОСОБА_2 у суді не визнана як визнання позову, оскільки суперечить його волі. Позивач не надав належних доказів втрати відповідачами права користування квартирою без поважних причин. Суд визнав причини їх відсутності (лікування та перешкоди з боку позивача) поважними, а позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними. На цій підставі суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги таких висновків суду не спростовують.

У грудні 2022 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, в якому просив:

- визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову покликався на те, що 01.10.1982 виконкомом Червоноградської міської ради було видано ОСОБА_7 його матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ордер № 27998 про право на зайняття 2-х кімнатної квартири, площею 29,8 м2, яка знаходиться у АДРЕСА_4 . До складу сім`ї наймача входили: позивач, матір позивача ОСОБА_7 (наймач), брат ОСОБА_8 . Проте, у 1984 році брат позивача ОСОБА_8 одружився та отримав інше житло, у зв`язку з чим знявся з реєстрації у вказаній квартирі і в ній більше не проживає. 21.01.1989 між позивачем та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який розірваний за рішенням суду від 16.06.1999. За час шлюбу у сторін народилась донька ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (третя особа) та син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (відповідач). Після смерті матері позивача у квартирі по АДРЕСА_4 були зареєстровані: позивач, дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_2 , донька ОСОБА_5 та внук ОСОБА_6 . У лютому 1998 року дружина позивача та їх син покинули місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 і з того часу вже більше 25-ти років не проживають та не користуються даною квартирою, не сплачують комунальних послуг за це житло, не приймають іншої участі в її утриманні. У даній квартирі не має їхніх жодних речей. Остатнє відоме позивачу фактичне місце проживання відповідачів станом на 2017-2019 це кімната в гуртожитку у АДРЕСА_5 . Також позивач зазначив, що на виконання рішень Червоноградського міського суду Львівської області від 19.04.2021, 15.05.2021 він не чинить жодних перешкод відповідачам у користуванні спірною квартирою та передав їм ключі від вхідних дверей квартири. Проте, незважаючи на те, що відповідачі мали і мають повний доступ до квартири, вони так і не вселилися у квартиру, не користуються та не проживають у ній. Враховуючи те, що відповідачі не проживають без поважних причин у спірній квартирі вже близько 25 років, а з моменту коли відбулось їх вселення (на виконання рішення суду) у травні 2022 року вже пройшло багато часу, відповідачі фактично проживають за зовсім іншими адресами, тому позивач вважає, що відповідачі втратили право на користування спірним житлом. Позивач зазначав, що реєстрація відповідачів завдає йому значних матеріальних збитків по утриманню квартири, а тому просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування даною квартирою.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Згідно з частинами першою та другою статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір у часті в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, предметом спору є житлове приміщення квартири АДРЕСА_1 .

Як вбачається із ордера №27998 від 01 жовтня 1982 року, такий видано на підставі рішення Червоноградської міської Ради народних депутатів від 22.09.82 №1612 ОСОБА_7 з сім`єю, яка складалася з 3 чоловік: ОСОБА_4 , ОСОБА_7 (наймач), ОСОБА_8 , на право зайняття двох кімнат, житловою площею 29,8 м2 в квартирі АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 18).

Як, також, вбачається із копії свідоцтва про смерть НОМЕР_1 мати позивача ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 28.04.2020 зроблено відповідний актовий запис №270 (т.1, а. с.16).

16.06.1999 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу від 16.06.1999 (т.1, а.с.17).

Із довідки про склад сім`ї №12600 від 15.10.2020 вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_7 (виписана 18.06.2020, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ( т.1, а.с.19).

У актах начальника дільниці ЖКК-1 від 25.03.1998, 06.05.1998, 21.09.1998, 18.11.1998, 20.11.2001, 02.09.2002, 14.04.2008, 15.08.2012 вказано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 (т.1, а. с.35-43).

Відповідно до актів КП «ЧЖКС» від 30.09.2016, 29.12.2017, 11.07.2018, 15.08.2018, 27.09.2019, 23.12.2019, 21.08.2020, 27.05.2022, 06.12.2022 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 (т.1, а.с.44-52).

Проте, також, рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 21.10.2010 року, яке набрало законної сили 22.08.2011 року, в задоволенні позову ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 до ОСОБА_1 про визнання такою, що втратила право на користування жилим приміщенням спірної квартири було відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено та зобов`язано ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 не чинити перешкод ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 (т.1, а.с.82-85).

Крім цього, рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 19 квітня 2021 року було зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 не чинити жодних перешкод ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням кВартирою АДРЕСА_1 та було вселено ОСОБА_2 у вищевказану квартиру (т.1, а.с.22-23).

На виконання даного рішення суду Червоноградським міським суду були видані виконавчі листи та 12.04.2022 постановами державного виконавця Кузьмів Х. В. відкриті виконавчі провадження АСВП 68781589, АСВП 68781754 щодо примусового виконання рішення суду від 19.04.2021. Згідно актів державного виконавця від 10.05.2022 боржник ОСОБА_4 добровільно передав ключі від квартири АДРЕСА_1 та зобов`язався не чинити перешкод ОСОБА_2 у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Постановами державного виконавця Кузьмів Х. В. від 20.05.2022 виконавчі провадження АСВП 68781589, АСВП 68781754 було закінчено, вимоги виконавчих листів Червоноградського міського суду від 04.04.2022 виконано, що підтверджується копіями матеріалів виконавчих проваджень (т.2, а.с.3-23).

Згідно з рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 18 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 27 квітня 2022 року, зобов`язано ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах якого діє ОСОБА_5 , не чинити жодних перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , та вселено ОСОБА_1 у вищевказану квартиру (т.1, а. с.24-31).

Із матеріалів виконавчого провадження вбачається, що на виконання даного рішення 09.06.2022 Червоноградським міським судом Львівської області були видані виконавчі листи та 22.06.2022 постановами державного виконавця Ключки О. І. були відкриті виконавчі провадження АСВП 69276852, АСВП 69277420. Згідно з постановами про закінчення виконавчого провадження від 22.06.2022 року виконання рішення суду про зобов`язання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в інтересах якого діє ОСОБА_5 , не чинити жодних перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та вселення ОСОБА_1 у вищевказану квартиру закінчено на підставі заяви останньої про її добровільне вселення боржниками у житло (т.2, а.с.24-31).

Із листа №4875/2024 від 01.04.2024 Державної прикордонної служби України встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25.06.2023 виїхали з території України через пункт пропуску Шегині (т.2, а.с.160-161).

Із відповіді №О-37/аз/61/01//11-24 від 12.06.2024, наданої начальником Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області на запит адвоката Огорілка Ю. В. №159 від 06.06.2024 вбачається, що 19.03.2024 року в Червоноградський РВП ГУНП у Львівській області надійшла заява громадянина ОСОБА_4 з приводу розшуку його сина ОСОБА_2 . В ході розгляду даної заяви було встановлено, що ОСОБА_2 перебував в Республіці Польщі на реабілітації разом з своєю матір`ю ОСОБА_1 . ОСОБА_1 надіслала заяву, в якій просила розшук її сина не проводити, оскільки він нікуди не пропадав та надала копії документів, що підтверджують місце знаходження сина ОСОБА_10 (т.2, а.с.221-224).

Із повідомлення КП «Червонограджитлокомунсервіс» № 6472/07 від 23.11.2020 про розгляд звернення гр. ОСОБА_1 щодо доступу в кімнату в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , за №511, встановлено, що законні підстави на проживання у вказаній в зверненні кімнаті у ОСОБА_1 відсутні, оскільки впродовж періоду з лютого по листопад 2020 року факт не проживання в кімнаті №511 будь-яких осіб за вказаною адресою неодноразово фіксувався, про що комісією складено відповідні акти. Відтак, з метою збереження комунальної власності, а також забезпечення порядку в гуртожитку, підприємством 10.11.2020 кімнату № 511 зачинено, помешкання опечатано у відповідності до вимог чинного законодавства в присутності представника поліції (т.2, а.с.225).

Як, також, вбачається із заяви про прийняття спадщини за законом №119 від 10.02.2017, ОСОБА_1 звернулась до державного нотаріуса про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її батька ОСОБА_11 , який до дня смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Іншими спадкоємцями є дружина померлого ОСОБА_12 та син померлого ОСОБА_13 (т.2, а.с.170).

Із копії рішення про ступінь інвалідності районної колегії з оцінки про інвалідність Гродзиськ-Маковецький, переклад якого з польської мови на українську мову здійснено центром іноземних мов «Потенціал плюс», вбачається, що ОСОБА_2 має значний ступінь інвалідності, яка існує з народження (т.3, а.с.57-58).

04.10.2024 ОСОБА_1 зверталася із заявою у правоохоронні органи у зв`язку із обмеженням доступу до житла, в якій просила притягнути до відповідальності за ст. 382 КК України її колишнього чоловіка ОСОБА_4 (т.3, а.с.59).

Також між сторонами тривали судові спори щодо приватизації спірної квартири, що підтверджується постановою Львівського апеляційного суду від 06.06.2024, яким залишено без змін рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22.02.2023 (т.3, а.с.227-231).

Стаття 71 ЖК України установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц (провадження №61-37646св18) зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР та вказано, що: «збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності».

Отже, при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Верховний Суд у своїх постановах виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, провадження № 61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, провадження № 61-23089св19.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі 344/19735/19 (провадження № 61-13123св21) зазначено, що «Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13 (провадження № 61-23089св19)).

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року, заява №30856/03, KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, §41-42).

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та не спростовано доводами апеляційної скарги та поясненнями сторін, 01.10.1982 виконкомом Червоноградської міської ради було видано ОСОБА_7 (матері позивача), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ордер № 27998 про право на зайняття 2-х кімнатної квартири площею 29, 8 м2 у АДРЕСА_4 . До складу сім`ї входили: позивач, матір позивача ОСОБА_7 (наймач), брат ОСОБА_8 . Позивач повідомив, що у 1984 році його брат ОСОБА_8 одружився та отримав інше житло у зв`язку з чим знявся з реєстрації у вказаній квартирі і в ній більше не проживає.

Із довідки про склад сім`ї №12600 від 15.10.2020 вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Відтак, позивач стверджує, що відповідачі тривалий час без поважних причин не проживають у спірній квартирі, на підтвердження чого долучив численні акти начальника дільниці ЖКК-1 від 25.03.1998, 06.05.1998, 21.09.1998, 18.11.1998, 20.11.2001, 02.09.2002, 14.04.2008, 15.08.2012 та копії актів КП «ЧЖКС» від 30.09.2016, 29.12.2017, 11.07.2018, 15.08.2018, 27.09.2019, 23.12.2019, 21.08.2020, 27.05.2022, 06.12.2022, з яких вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають за місцем реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 . Дані акти засвідчують факт непроживання відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у даній квартирі, однак в них не зазначено причини непроживання таких осіб.

Окрім того, ОСОБА_4 стверджує, що відповідачі не проживають у спірній квартирі близько 25 років, а також після їх вселення за рішенням суду більше шести місяців, без поважних причин.

Однак, судом першої інстанції правильно враховано, що підставою для позбавлення права користування жилим приміщенням може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суд по справі № 227/1044/20 від 21.07.2021.

Як вбачається із матеріалів справи з 2023 року відповідачка ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 , інвалід 2 групи з народження, перебувають у республіці Польщі, де ОСОБА_2 проходить лікування та реабілітацію.

Окрім цього, в судовому засіданні в суді першої інстанції відповідачка ОСОБА_1 суду пояснила, що до виїзду за кордон на лікування сина вони не проживали у спірній квартирі, оскільки позивач чинив їй перешкоди, замінював замки у вхідних дверях, у зв`язку із чим вона з сином не змогла потрапити до спірної квартири. З цього приводу вона зверталася із заявами у правоохоронні органи та просила притягнути до відповідальності її колишнього чоловіка ОСОБА_4 .

Також, свідок ОСОБА_14 в суді першої інстанції вказував, що бачив ОСОБА_16 біля спірної квартири, коли остання намагалась потрапити до неї. На прохання ОСОБА_17 зламати двері до тамбора свідок відмовив. Також, він зауважив, що п. ОСОБА_17 декілька разів намагалась потрапити у спірну квартиру, проте не змогла відчинити двері.

Інші свідки в судовому засіданні в суді першої інстанції підтвердили тільки факт непроживання відповідачів у спірному житлі, а також факт неприязних відносин між позивачем та відповідачкою.

Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено та сторонами не спростовано, що тимчасова відсутність відповідачів у спірному житловому приміщенні зумовлена перебуванням їх за кордоном з метою лікування ОСОБА_18 , а також перешкодами, які чинить позивач, а не втратою ними інтересу до житлового приміщення.

Окрім того, позивачем ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції не доведено належними та беззаперечними доказами втрату відповідачами інтересу до спірного помешкання за відсутності перешкод у вільному користуванні ними таким, враховуючи те, що відсутності відповідачів у спірному житлі понад строк передбачений ст.71 ЖК України є поважними.

Що стосується доводів сторони позивача про те, що відповідачі мають інше житло, оскільки ОСОБА_19 успадкувала квартиру після смерті її батька, то колегія суддів зазначає, що матеріалами справи не встановлено факту перебування на праві власності у відповідачів іншого жилого приміщення, придатного для проживання. Докази того, що відповідачка ОСОБА_19 успадкувала квартиру після смерті її батька ОСОБА_11 , який до дня смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 відсутні. Окрім цього, іншими спадкоємцями даної квартири є дружина померлого ОСОБА_12 та син померлого ОСОБА_13 .

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка та її син проживали в гуртожитку, що знаходиться у АДРЕСА_2 , за №511. Проте із повідомлення КП «Червонограджитлокомунсервіс» №6472/07 від 23.11.2020 про розгляд звернення гр. ОСОБА_1 щодо доступу в кімнату в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , за №511 встановлено, що з метою збереження комунальної власності, а також забезпечення порядку в гуртожитку, підприємством 10.11.2020 кімнату №511 зачинено, помешкання опечатано у відповідності до вимог чинного законодавства в присутності представника поліції (т.2, а.с.225).

Що стосується посилання позивача на те, що відповідачі не беруть участі в утриманні квартири, то судом першої інстанції правильно таке відхилено, оскільки це не є підставою для позбавлення їх права користування житлом.

Так, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може бути лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Сама по собі відсутність плати за комунальні послуги не свідчить про втрату особою інтересу до житлового приміщення. Позивач з цього приводу має право звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідачів оплачених ним комунальних послуг (у відповідних частинах), що ним і було зроблено (рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 04.12.2023 (т.2, а.с.66-68).

Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено та доводами апеляційної скарги не спростовано, що позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження підстав позову, зокрема і в частині покликань на те, що відповідачі без поважних причин не проживають у спірному житловому приміщенні.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2025 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра