ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 грудня 2025 року

м. Харків

справа № 645/668/20

провадження № 22-ц/818/4944/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Лариса Євгеніївна про визнання договору недійсним, витребування майна за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2021 року, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Лариса Євгеніївна про визнання договору недійсним, витребування майна, в якому з урахуванням уточнень просила визнати договір купівлі-продажу квартири № 179 від 08 листопада 2019 року, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , за реєстровим номером № 3795, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ларисою Євгеніївною недійсним та витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, витребування майна, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Лариса Євгеніївна задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 08 листопада 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. за № 3795, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (продавці) та ОСОБА_4 (покупець). Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 , як добросовісного набувача, двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 45, 3 кв.м, житловою площею 25, 7 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 8840, 80 грн. по 2946 (дві тисячі дев`ятсот сорок шість) грн 33 коп. з кожного.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 31 січня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_7 , що діє в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2021 року в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 08 листопада 2019 року та витребування з незаконного володіння ОСОБА_8 , як добросовісного набувача квартири скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 , як добросовісного набувача 1/3 частину квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

На рішення суду першої інстанції подано апеляційну скаргу представником ОСОБА_5 ОСОБА_6 , яка просить скасувати рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2021 року та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення та скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 31 січня 2024 року.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції спірна квартира належала їй на підставі договору дарування, посвідченого 11 червня 2021 року приватним нотаріусом Кулик Ю.Є., що свідчить про те, що судами вирішено справу, яка стосується її прав та обов`язків.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22 серпня 2024 року залучено до участі у справі як правонаступника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 .

Постановою Харківського апеляційного суду від 22 серпня 2024 року постанову Полтавського апеляційного суду від 31 січня 2024 року скасовано. Рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_5 , як добросовісного набувача у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1/3 частину квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 13 серпня 2025 року касаційні скарги ОСОБА_5 задоволено частково. Ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 серпня 2024 року скасовано. Постанову Харківського апеляційного суду від 22 серпня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір укладений з порушенням вимог закону, без отримання згоди позивача, яка є співвласником 2/3 цього майна, розмір ідеальних часток яких не визначений, та без додержання вимог статті 362 ЦПК України про переважне право купівлі 1/3 частки. Тому, оскільки спірна нерухомість вибула з володіння ОСОБА_1 поза її волею, наявні підстави для її витребування у набувача ОСОБА_4 .

Такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 у період з 27 квітня 2001 року по 27 листопада 2013 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 7 від 18 січня 2020 року (т. 1, а.с. 13).

04 грудня 2001 року між ОСОБА_9 (Продавець) та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (Покупці) укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_3 , ОСОБА_2 купили квартиру АДРЕСА_2 таким чином: ОСОБА_3 1/3 частину, ОСОБА_2 2/3 частини квартири.

08 листопада 2019 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (Продавці) та ОСОБА_4 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_3 , ОСОБА_2 передали, а ОСОБА_4 прийняла у власність на квартиру АДРЕСА_2 .

З пояснень приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Васікової Лариси Євгеніївни вбачається, що 08 листопада 2019 року нею було посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . В ході перевірки документів продавців та бесіди з ними було встановлено, що в паспорті ОСОБА_2 відсутній штамп про реєстрацію або розірвання шлюбу. ОСОБА_2 пояснив, що належні йому 2/3 частки квартири є його особистою власністю, які він придбав не перебуваючи у шлюбі.

Матеріали нотаріальної справи до договору купівлі-продажу від 08 листопада 2019 року не містять заяви позивача ОСОБА_1 про надання згоди на продаж нерухомого майна (т. 1, а.с. 88-115).

У заяві від 08 листопада 2019 року, посвідченій приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л. Є., ОСОБА_3 повідомила, що на час продажу квартири АДРЕСА_2 , вона є вдовою, ОСОБА_2 повідомив, що придбав квартиру не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі та не проживаючи однією сім`єю ні з ким із жінок (т. 1, а.с. 101).

На підставі договору дарування від 11 червня 2021 року ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_2 . (т. 2, а.с. 152-153).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалась на те, що 27 квітня 2001 року уклала шлюб з ОСОБА_2 , який в подальшому було розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2013 року по справі № 645/10256/13. Перебуваючи у шлюбі з відповідачем, 04 грудня 2001 року подружжям було набуто право власності на 2/3 частини двокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною Іриною Миколаївною за реєстровим № 5312. Інша 1/3 частина квартири була придбана матір`ю ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу питання щодо користуванням спільною квартирою було погоджено з усіма співвласниками. Однак, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали ОСОБА_4 у власність спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу. Враховуючи, що 2/3 частини спірної квартири придбані у період зареєстрованого в установленому порядку шлюбу між позивачкою та ОСОБА_2 , є спільною сумісною власністю подружжя, то при укладенні договору купівлі-продажу вимагалася нотаріальна засвідчена її згода як співвласниці майна, якої вона не надавала. За таких обставин вважає, що договір купівлі-продажу має бути визнано недійсним, а спірна квартира витребувана з незаконного володіння ОСОБА_4 .

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Позивач звертаючись із позовом просила визнати недійсним договір купівлі продажу спірної квартири.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

За змістом ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 у період з 27 квітня 2001 року по 27 листопада 2013 року.

04 грудня 2001 року між ОСОБА_9 (Продавець) та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (Покупці) укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_9 продав, а ОСОБА_3 , ОСОБА_2 купили квартиру АДРЕСА_2 таким чином: ОСОБА_3 1/3 частину, ОСОБА_2 2/3 частини квартири.

08 листопада 2019 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (Продавці) та ОСОБА_4 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_3 , ОСОБА_2 передали, а ОСОБА_4 прийняла право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Даних про наявність згоди позивачки на продаж спільної квартири матеріали справи не містять.

На підставі договору дарування від 11 червня 2021 року ОСОБА_5 набула у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Таким чином, з 11 червня 2021 року власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 , яка не була залучена до участі у даній справі.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про визнання договору недійсним, витребування майна, просила, зокрема, витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Разом з тим, станом на час розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції, власником спірної квартири була ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов`язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави позову.

При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Судом першої інстанції помилково зроблено висновок про витребування з незаконного володіння ОСОБА_4 , двокімнатної квартири АДРЕСА_2 з огляду на таке.

Як зазначено вище власником спірної квартири з 11 червня 2021 року є ОСОБА_5 , яка не була залучена до участі у справі.

Висновок суду про витребування майна, а саме квартири АДРЕСА_2 у ОСОБА_4 , яка станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення не є її власником, не відповідає вимогам закону.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у позові.

Набуття апелянтом права на спірну квартиру до ухвалення рішення судом першої інстанції, не є підставою для залучення його в якості правонаступника.

Натомість її права слід вважати порушеними, оскільки рішення стосується належного їй майна.

Проте витребування майна у особи, яка станом на час ухвалення рішення не є його власником, не відповідає вимогам закону.

Тому у позові до неналежного відповідача (яким є колишній власник), слід відмовити.

Рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 370 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку із неналежним складом учасників, скасуванню підлягає і постанова Полтавського апеляційного суду, прийнята за наслідком розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення у відповідній частині.

Керуючись ст. ст.367,368,369, 370, 376,379,381,382,383,384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 31 січня 2024 року - скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина