Єдиний унікальний номер 719/438/25
Номер провадження 2/719/121/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Новодністровськ

Новодністровський міський суд Чернівецької області в складі:

судді - Луців О.В.,

за участю секретаря - Марчук А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадженняв м. Новодністровськ, Чернівецької області, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , за підписом представника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про поділ спільного майна, -

ВСТАНОВИВ:

19 травня 2025 року в суд засобами електронного зв`язку (система «Електронний суд») надійшла позовна заява ОСОБА_1 , за підписом представника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про поділ спільного майна, яка сформована в системі «Електронний суд» 16 травня 2025р.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 30 серпня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виконавчим комітетом Новодністровської міської ради Чернівецької області зареєстровано шлюб за актовим записом № 52. Шлюбний договір між сторонами не укладався. Під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири серії ВКЕ №968299, посвідченого 02.04.2008Р. приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Шамброю В.А., придбали трьохкімнатну квартиру, загальною площею 59,48 кв.м., житловою площею 33, 81 м. кв., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з інформаційною довідкою № 426943599 від 14.05.2025р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо вищевказаного об`єкта нерухомого майна власником даної квартири є ОСОБА_3 , а рішення про державну реєстрацію права власності прийнято 07.04.2008р. Вважає, що вищезазначена квартира придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_3 під час шлюбу та була набута в результаті спільної праці сторін, за їх спільні грошові кошти.

У подальшому, спільне сімейне життя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не склалось, вони виявились людьми різних характерів та поглядів на життя. З лютого 2022 року сторони не проживали разом, припинили спільне ведення господарства та свої відносини як подружжя. З моменту припинення подружніх відносин і по день розірвання шлюбу судом, відповідач не порушував права власності позивача на зазначену квартиру. Відповідно до заочного рішення Новодністровського районного суду Чернівецької області від 06.12.2023р. у справі № 719/479/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. При цьому, згоди між колишнім подружжям про добровільний поділ вищезазначеної квартири не досягнуто, відповідач не бажає проявляти ініціативу у вищевказаному питанні, уникає спілкування з позивачем з даного приводу, а усі запропоновані позивачем можливі варіанти поділу вказаного майна послідовно відхиляє, не зазначаючи конкретних причин та аргументів.

На підставі вищевикладеного, просить у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності по 1/2 частини на кожного трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 ; судові витрати у справі покласти на відповідача.

29 липня 2025 року ухвалено заочне рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області у справі №719/438/25, задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна та визначено квартиру АДРЕСА_3 , об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя.

23 вересня 2025 року в суд надійшла заява ОСОБА_3 , за підписом представника ОСОБА_4 , про перегляд заочного рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 29 липня 2025 року.

Ухвалою суду від 14 жовтня 2025 року скасовано заочне рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 29.07.2025р. по справі № 719/438/25 і призначено справу до підготовчого засідання на 05 листопада 2025 року о 11 год. 00 хв., яке було відкладено на 19 листопада 2025 року о 11 год. 00 хв.

30 жовтня 2025 року від представника відповідача ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву, в якій остання зазначила, що спірна квартира була придбана не за спільні чи особисті кошти подружжя, а виключно за рахунок кредитних коштів, отриманих відповідачем. Так, 10.04.2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки № 011/0022/24581, а також - кредитний договір № 014/0022/82/45702 від 10.04.2008 року.

Відповідно до умов зазначених договорів Іпотекодержатель ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» надав відповідачу кредит у сумі 20000 доларів США, що за офіційним курсом на дату укладення договору становило 101 000 грн., зобов`язання з повернення кредиту, сплати відсотків, комісій та неустойки покладалися виключно на відповідача, для забезпечення виконання зобов`язань за кредитом у іпотеку передано спірну квартиру, придбану ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Шамброю В.А. 02 квітня 2008 року за реєстровим № 737.

Вважає, що спірне майно було придбане за кредитні кошти, отримані на ім`я відповідача, який самостійно ніс фінансові ризики та зобов`язання за договором. Натомість позивачка не підтвердила факт внесення будь-яких коштів на придбання спірної квартири, погашення кредиту, її працевлаштування або отримання доходів потягом 2007-2008 років (період придбання спірної квартири), оплати комунальних послуг.

Представник відповідача додала, що у 2007-2008 роках ОСОБА_3 отримав заробітну плату у сумі понад 308000 грн., що, на думку сторони відповідача, підтверджує його реальну фінансову спроможність самостійно придбати спірне майно.

Стверджує, що ОСОБА_1 жодного разу не сплачувала комунальні послуги за квартиру, не брала участі у витратах на її утримання, ремонт чи оплату обов`язкових платежів, пов`язаних із користуванням майном, не здійснювала жодних дій, спрямованих на збереження або утримання спірного майна, тоді як всі витрати несе лише відповідач, що, на думку останнього, свідчить про реальне, безперервне та одноосібне володіння і користуванням ним квартирою як своїм власним майном. Тому спірна квартира немає ознак спільного майна подружжя, а фактичні правовідносини свідчать про її належність виключно ОСОБА_3 . Відтак, адвокат Марчук Д.П. просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 19 листопада 2025 року у задоволенні клопотання представника позивача Тарасенка В.С. про поновлення (продовження) встановленого судом процесуального строку відмовлено, залишено без розгляду відповідь на відзив адвоката Тарасенка В.С., який діє в інтересах позивачки ОСОБА_1 та закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 03 грудня 2025 року о 11 год. 00 хв., яке було відкладено на 10 грудня 2025 року о 11 год. 00 хв., 17 грудня 2025 року о 14 год. 00 хв.

19 листопада 2025 року від адвоката Марчук Д.П. надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому представник вказала, що доводи щодо різниці у датах укладення договору купівлі-продажу квартири (02 квітня 2008 року) та договорів кредиту й іпотеки (10 квітня 2008 року) не спростовують того факту, що реальне фінансування придбання спірної квартири здійснювалося саме за рахунок кредитних коштів, отриманих відповідачем, а тому не можуть свідчити про спільний характер таких коштів або участь позивача у придбанні майна.

Зазначила, що у період 2008 року порядок укладення та виконання кредитних та іпотечних договорів був чітко врегульований нормами Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про заставу», Цивільного кодексу України, а також банківськими правилами, які передбачали, що кредитні кошти можуть бути надані лише після належного оформлення забезпечення виконання зобов`язань, яким у більшості випадків слугувало саме придбане нерухоме майно. У зв`язку із цим механізм, який масово застосовувався у 2006 - 2009 роках, полягав у тому, що сторони спершу укладали договір купівлі-продажу з фіксацією первинного платежу або підтвердженням наміру придбати нерухомість, після чого банк здійснював оцінку квартири, перевірку її правового статусу, готував проєкт іпотечного договору та лише після його нотаріального посвідчення фактично надавав кредитні кошти продавцеві або позичальникові для завершення розрахунків. Тобто реальне виконання договору купівлі-продажу, пов`язане з повною оплатою вартості квартири, нерозривно залежало від отримання кредиту, а відтак саме кредитні кошти становили фактичну фінансову базу придбання майна.

У 2008 році і Закон України «Про іпотеку», і Цивільний кодекс України передбачали, що іпотека нерухомості можлива лише щодо майна, яке належить іпотекодавцю на праві власності, тобто банк вимагав нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу для того, щоб предмет іпотеки юридично виник (статті 575, 576, 577 Цивільного кодексу України, статті 4, 5 Закону України «Про іпотеку» у редакції 2008 року). Саме тому договір купівлі-продажу завжди укладався першим виключно для того, щоб у покупця виник титул власності, необхідний для наступного нотаріального оформлення іпотеки. Після цього, відповідно до банківських процедур, що діяли у 2008 році, банк надавав кредит лише після нотаріального посвідчення іпотечного договору, що прямо випливало зі статей 1054 - 1055 Цивільного кодексу України у поєднанні з вимогами Національного банку України щодо забезпечення кредитних операцій.

Таким чином, різниця у датах укладення договорів не є доказом того, що кошти 02 квітня 2008 року були сплачені позивачем або що квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Така різниця дат є стандартною процедурою і зумовлена виключно правовими вимогами та банківськими механізмами, чинними саме у 2008 році, коли повна оплата об`єкта нерухомості, як правило, здійснювалась уже після надання банком кредитних коштів, тобто після укладення кредитного договору та договору іпотеки.

Відповідач є єдиною особою, яка взяла на себе кредитні зобов`язання, підписала кредитний договір і договір іпотеки та забезпечила їх виконання, що свідчить про особистий характер вкладених коштів і спростовує доводи позивача про спільність фінансування придбання квартири. Посилання позивача на оплату комунальних послуг є повністю безпідставними, оскільки усі комунальні платежі за спірну квартиру з моменту її придбання і до сьогодні здійснювалися виключно відповідачем. Позивач жодного разу не сплачувала комунальні послуги, а тому її твердження про участь у фінансуванні утримання житла не відповідають дійсності, крім того позивачем не надано жодних доказів її участі у фінансуванні та/або утриманні спірного майна. Навпаки, систематична оплата комунальних послуг відповідачем свідчить про те, що саме він несе фактичні витрати, пов`язані з утриманням спірної квартири, та є ще одним додатковим доказом того, що всі свої фінансові заощадження вкладав саме відповідач у дане майно.

Крім того, навіть після ухвалення заочного рішення Новодністровським міським судом Чернівецької області, позивач продовжує ухилятися від оплати комунальних платежів, а відповідач і надалі сплачує їх самостійно, що лише підтверджує відсутність будь-якої участі позивача як у придбанні, так і в утриманні спірної квартири. Також посилання позивача на те, що вона здійснювала догляд за спільною дитиною, нібито свідчить про її внесок у придбання спірної квартири, є безпідставним та не мають правового значення. Весь період сімейного життя саме відповідач самостійно заробляв кошти та використовував їх на утримання спільної дитини, включно з оплатою навчання, медичного забезпечення та інших необхідних потреб дитини. На даний час спільна дитина вже є повнолітньою та проживає з відповідачем, який продовжує самостійно нести всі витрати на його утримання. Позивачем не надано жодних документальних чи інших доказів того, що вона здійснювала догляд за спільною дитиною, брала участь у фінансуванні його потреб або здійснювала будь-який внесок у придбання спірної квартири.

Вважає, що оскільки позивачем не надано жодних документальних підтверджень її внесків, а кошти для придбання надійшли виключно від відповідача, спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача. Додала, що у випадку ствердження позивачки про те, що квартира є спільною сумісною власністю, вона має визнати також спільними боргові зобов`язання, які відповідач виконав у межах кредитного договору та іпотеки, і оскільки кредитний договір повністю виплачений відповідачем, на даний момент позивач має компенсувати йому половину вартості цих зобов`язань. Крім того, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб.

17.12.2025 року сторони та їх представники в судове засідання не з`явились, проте адвокат Марчук Д.П. та ОСОБА_2 подали заяви про розгляд справи без їх участі.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, суд встановив, що 30 серпня 2003 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим виконавчим комітетом Новодністровської міської ради Чернівецької області, актовим запис № 52 (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивачки та відповідача народилась дитина ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 , актовий запис №07 (а.с.165).

02 квітня 2008 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири серії ВКЕ №968299, посвідченого 02.04.2008 року приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Шамброю В.А. (а.с.38), придбав у ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Пунктом 3 вищевказаного Договору купівлі-продажу передбачено, що відповідач придбав дану квартиру за ціною 36676 грн., яку сплатив продавцям в день підписання договору, а саме, 02.04.2008 року.

Також судом встановлено, що 02.04.2008 року позивачка на ім`я приватного нотаріуса Шамбри В.А. подала письмову заяву, яка була зареєстрована в реєстрі за №736, про те, що дає згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_4 . Окрім того, ОСОБА_1 підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкту нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя, а спірна квартира - буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається сторонами за час шлюбу. У своїй заяві позивач стверджувала, що договір купівлі-продажу, з текстом якого вона ознайомлена, укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які сторони попередньо обговорили і вважають вигідними для себе, і укладення даного договору відповідає їх спільному волевиявленню (а.с.49).

Згідно з інформаційної довідки № 426943599 від 14.05.2025р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо вищевказаного об`єкта нерухомого майна власником квартири АДРЕСА_4 , є ОСОБА_3 , а рішення про державну реєстрацію права власності прийнято 07.04.2008р. (а.с.16).

10 квітня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №014/0022/82/45702, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 20000 дол. США на споживчі цілі за програмою кредитування банку «Під заставу нерухомості» (а.с.121-125, 128-129).

Умовами кредитування по програмі «Кредит під заставу нерухомості» передбачено цільове використання кредитних коштів для власних потреб позичальника.

Також, 10 квітня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 було укладено договір Іпотеки 011/0022/24581 для забезпечення вимог Іпотекодержателя, що випливали з Кредитного договору №014/0022/82/45702 від 10.04.2008 року. Предметом Іпотеки була спірна квартира (а.с.118-120).

Згідно з наданими стороною відповідача довідками ТОВ «Мехтрансбуд» про взаєморозрахунки з ПП ОСОБА_3 за отримані послуги відповідач отримав дохід з січня 2007 року по 2010 рік 461904,37 грн. (а.с.153).

Відповідно до Довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 12.12.2024 року оціночна вартість спірної квартири становить 2316690,27 грн. (а.с.17-18).

Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 06.12.2023р. по справі № 719/479/23 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який був зареєстрований 30 серпня 2003 року, розірвано (а.с. 12-15).

Отже, відповідно до досліджених судом матеріалів справи спірна квартира придбана під час шлюбу.

Заразом між сторонами існує спір щодо правової природи коштів, за які було придбане спірне майно, а відтак - належність такого майцна до спільної сумісної власності подружжя чи особистої власності одного з них.

Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст.ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017р. у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018р. у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018р. у справі № 404/1515/16-ц та Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020р. у справі № 725/1776/18.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1 ст. 13, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, відповідач стверджує, що квартира була придбана не за спільні кошти подружжя чи його особисті кошти, а виключно за кредитні кошти, при цьому зауважив, що кредит сплачувався ним за рахунок отриманих доходів від підприємницької діяльності.

Статтею 57 СК України наведено чіткий перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, а саме, майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги.

Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є виплати (страхові виплати та виплати викупних сум), одержані за договорами страхування життя та здоров`я.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Аналіз положень ст.. 57 СК України дає підстави для висновку про те, що кредитні кошти, отриманні під час шлюбу для потреб сім`ї, зокрема, придбання спірної квартири, як стверджує відповідач, не є особистими коштами одного з подружжя.

Окрім того, матеріальне утримання спірної квартири за рахунок доходів одного із подружжя, оплата комунальних послуг та покриття інших витрат, що зумовлені утриманням майна, не свідчить про належність такого майна до особистої власності відповідача.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_3 визнав, що оплатив спірну квартиру кредитними коштами, які повернув за рахунок отриманих ним доходів від підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відтак, фактично спірне майно було оплачено за спільні кошти подружжя, а тому суд вважає, що відповідач не спростував належними та допустимими доказами презумпцію правового режиму спільної власності майна, придбаного подружжям під час шлюбу.

Не спростовують висновків суду доводи ОСОБА_3 про те, що позивачка під час шлюбу взагалі не отримувала доходів, а отже, не здійснювала оплату спірної квартири та її утримання, так як відповідно до ст.ст. 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Стороною відповідача, на яку покладається обов`язок спростувати презумпцію спільності майна, не надано жодних доказів відсутності у позивачки поважних причин для отримання заробітку, зокрема, одноосібне утримання та догляд ОСОБА_3 за їхньою спільною дитиною і ведення домашнього господарства, про що зазначено представником у запереченні на відповідь на відзив до позовної заяви.

Згідно з ч. 1 ст. 68, ч. 1, 2 ст. 69 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу; дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом.

Згідно із ч. 3 ст. 61 СК, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У результаті придбання подружжям майна в кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір.

Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах (постанова Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19).

Аналіз вищенаведених положень чинного законодавства спростовує доводи ОСОБА_3 про те, що отримання ним кредитних коштів на придбання спірної квартири та сплата кредиту виключно відповідачем за рахунок отриманих доходів від підприємницької діяльності вказує на належність майна до особистої власності одного із подружжя.

Окрім того, суд звертає увагу, що при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири 02.04.2008 року позивачка на ім`я приватного нотаріуса Шамбри В.А. подала письмову заяву, яка була зареєстрована в реєстрі за №736, про те, що дає згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_4 . ОСОБА_1 підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкту нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя, а спірна квартира - буде об`єктом права спільної сумісної власності як така, що набувається сторонами за час шлюбу. У своїй заяві позивачка стверджувала, що договір купівлі-продажу, з текстом якого вона ознайомлена, укладається її чоловіком в інтересах сім`ї на умовах, які сторони попередньо обговорили і вважають вигідними для себе, і укладення даного договору відповідає їх спільному волевиявленню.

При цьому, слід зауважити, що п.3 вищевказаного Договору купівлі-продажу передбачено, що відповідач придбав дану квартиру за ціною 36676 грн., яку сплатив продавцям в день підписання договору, а саме, 02.04.2008 року. Натомість, кредитний та іпотечний договори були укладені 10.04.2008 року на суму значно більшу, ніж вартість придбаної квартири, і цільове призначення кредиту вказано як «споживчі цілі», а не придбання нерухомого майна. Не знайшли свого підтвердження також доводи представника ОСОБА_4 про перший внесок на придбання квартири та її подальша оплата після отримання кредитних коштів, чим, на її думку, пояснюється різниця у датах придбання спірної квартири та отримання кредитних коштів, так як договір купівлі-продажу не містить положень про розстрочення платежів та підтверджує повну оплату вартості квартири саме 02.04.2008 року. Натомість саме по собі існування ділової практики щодо укладення кредитних договорів та договорів іпотеки після придбання нерухомого майна не є достатнім та достовірним доказом існування таких фактичних обставин у даній справі.

Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та обставини справи, беручи до уваги презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу, суд дійшов висновку, що спірна квартири АДРЕСА_4 , належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу, яка не спростована відповідачем ОСОБА_3 , суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 , за підписом представника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про поділ спільного майна в частині визнання за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , права власності на 1/2 частину спірної квартири та за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права власності на 1/2 частину спірної квартири підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір на користь позивача ОСОБА_1 в розмірі 12112,00 грн.

На підставі ст.ст. 60, 61, 65, 68, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 325, 328, 355, 368, 372 ЦК України, керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 2-4, 7-13, 17-19, 23, 76-82, 89, 95, 141, 206, 223, 255-256, 258-259, 263-265, 268, 272-274, 279, 352, 354-355, п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_3 ), за підписом представника ОСОБА_2 (адреса місця праці: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_4 ) про поділ спільного майна задовольнити.

Визначити квартиру

АДРЕСА_3 , об?єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визначити частки в спільному майні колишнього подружжя ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рівними.

Припинити право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_4 ) право власності на 1/2 частину квартири

АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний № НОМЕР_3 ) судовий збір в сумі 12112,00 грн. (дванадцять тисяч сто дванадцять гривень 00 копійок).

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду через Новодністровський міський суд Чернівецької області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: