КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6606/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року м. Київ

Справа № 761/29005/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року, ухвалене у складі судді Притули Н.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

У грудні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: скасувати наказ № 788 о/с від 25 жовтня 2022 року в частині звільнення його з посади начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київський області» (ДУ «ТМО МВС України по Київській області»); поновити його на цій посаді; зобов`язати Державну установу «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву» (після перейменування - Державна установа «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області») перевести його до цієї установи на рівнозначну посаду; стягнути компенсацію за час вимушеного прогулу, починаючи з 28 жовтня 2022 року до дня поновлення на роботі та моральну шкоду в сумі 25 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з жовтня 2018 року працював на посаді начальника ДУ «ТМО МВС України по Київській області» - лікаря.

08 червня 2022 року наказом МВС України припинено ДУ «ТМО МВС України по Київській області» шляхом приєднання до ДУ «ТМО МВС по місту Києву та Київській області».

28 жовтня 2022 року його звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Вважав звільнення незаконним, оскільки відповідач не виконав свого обов`язку щодо його працевлаштування. Незважаючи на надану ним згоду, не влаштував його на запропоновану роботу. Не врахував його, добровольця територіальної оборони та особи з інвалідністю другої групи, переважного права на залишення на роботі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернувсяз апеляційною скаргою та просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що у відповідача була можливість поновити його на роботі в період з моменту отримання заяви від 06 жовтня 2022 року до 20 жовтня 2022 року (дата призначення іншої особи на посаду начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області») за списком вакантних посад від 03 жовтня 2022 року. Після вказаних обставин позивачу було повторно надіслано для ознайомлення список вакантних посад по закладах охорони здоров`я МВС України станом на 21 жовтня 2022 року.

25 жовтня 2022 року позивач знову ж таки подав заяву на ім`я Міністра МВС України про призначення його на посаду директора пансіонату МРЦ МВС України «Хутір Вільний», яка надійшла 31 жовтня 2022 року. Вказану заяву було розглянуто, відмовлено у прийнятті на роботу та запропоновано позивачу звернутись до начальника цього центру з питанням працевлаштування до Медичного реабілітаційного центру МВС України «Хутір Вільний».

25 жовтня 2022 року згідно наказу МВС № 778 о/с в порушення вимог закону, позивача було звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні роботодавцем не було взято до уваги, що 11 квітня 2022 року позивач підписав контракт добровольця територіальної оборони, тому на нього поширюються відповідні гарантії, визначені діючим законодавством. Також, роботодавець не взяв до уваги, що 17 серпня 2022 року позивачу була встановлена друга група інвалідності, про що було відомо керівництву. Беручи до уваги, що обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника чи уповноважений ним орган, саме відповідач 2, як правонаступник прав та обов`язків, зобов`язаний був довести в суді першої інстанції неможливість переведення працівника за його згодою, на іншу роботу, а також обставини відсутності наявної роботи в Державній установі. Однак, в суді першої інстанції будь-які докази з даного приводу надані не були.

Також вважав, що відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦПК України при винесенні рішення про поновлення на роботі суд має стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 28 жовтня 2022 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача МВС України вказував про те, що позивач не повідомив роботодавця про укладення контракту з добровольчим формуванням м. Києва «Мрія» та не надав копії контракту, відповідно МВС, не будучи обізнаним про дані обставини, не могло їх врахувати під час процедури звільнення. Також, позивач у період з квітня по жовтень 2022 (період з дати укладання контракту по час звільнення з роботи) продовжував виходити на роботу та виконувати функціональні обов`язки, таким чином роботодавець не міг знати про наявність у позивача громадських обов`язків за контрактом. Крім цього, позивач не повідомив роботодавця про встановлення йому II групи інвалідності, відповідно МВС не могло врахувати під час звільнення даний факт. При цьому, звільнення позивача відбулось не через виконання ним державних або громадських обов`язків, передбачених контрактом добровольця, а у зв`язку із здійсненням МВС України власних дискреційних повноважень, а саме, прийняття, як суб`єктом владних повноважень рішення про оптимізацію структур, що належать до МВС, зокрема, припинення Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київський області» шляхом приєднання до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву». Таким чином, МВС України не порушувало прав позивача, а обґрунтовано реалізовувало дискреційні повноваження в межах та в спосіб встановлений Конституцією та Законами України. Враховуючи зазначене, апеляційна скарга позивача є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» вказував про те, що ТМО ніколи не вступало з апелянтом в трудові правовідносини, не мало ніякого правового зв`язку з ОСОБА_1 , відтак, твердження апелянта про наявність будь яких зобов`язань у ТМО по відношенню до нього (працевлаштування, переведення) не витримує поверхневої критики та спростовується матеріалами справи та доводами самого ж ОСОБА_1 , який неодноразово намагався працевлаштуватися на інші посади саме через МВС України, а не ТМО.

Крім того, відповідач вказує, що наказом МВС України від 12 жовтня 2023 року № 832 Державну установу «Територіальне медичне об`єднання МВС України по місту Києву» перейменовано в Державну установу «Територіальне медичне об`єднання МВС України по місту Києву та Київській області» і внесено відповідні зміни до Положення про ТМО. Державну реєстрацію змін відомостей про юридичну особу проведено 23 жовтня 2023 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Скасовано наказ МВС України від 25 жовтня 2022 року № 788 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ДУ «ТМО МВС України в Київській області».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Державної установи «ТМО МВС України по Київській області».

Стягнуто з МВС України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 15 000 грн.

Стягнуто з МВС України в дохід держави судовий збір у розмірі 4465,80 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2024 року касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишено без задоволення. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено.

Постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року в частині позовних вимог про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди - залишено без змін.

Постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року в частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Поновлено виконання постанови Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року в зупиненій ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2024 року частині.

07 січня 2025 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - Терещенко О.Ф. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат у розмірі 15 000 грн.

На підтвердження оплати за надані послуги надано відповідні докази, а саме: копія договору №1/2024 про надання правової допомоги від 22 березня 2024 року з додатками, копія акту наданих послуг №001 від 27 березня 2024 року, копію квитанції № 0.0..1 від 22 березня 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення - відмовлено з тих підстав, що суд касаційної інстанції остаточне рішення по суті спору не ухвалював, тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.

Ухвалюючи постанову від 28 лютого 2024 року про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Київський апеляційний суд виходив з того, що матеріали справи не містять відомостей щодо розміру заробітної плати позивача, що унеможливлює здійснення розрахунку та визначення розміру середнього заробітку, що має бути стягнутий на користь позивача у зв`язку з його незаконним звільненням. При цьому, відповідачем таких доказів надано не було, а позивач не просив суд витребувати відповідні дані у відповідача чи з інших джерел (пенсійний фонд, податкова інспекція тощо). Отже, не вчинення стороною позивача процесуальних дій щодо забезпечення доведення розміру його заробітної плати, призвело до неможливості розрахунку середнього заробітку, а відтак і до неможливості задоволення позову в цій частині.

Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року в означеній частині, Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2024 року вказав, що за приписами ч. 2 ст. 235 КЗпП України ухвалення рішення про виплату незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є обов`язком суду. Позивач пред`явив позов про поновлення на роботі, як наслідок просив стягнути «компенсацію» за час вимушеного прогулу. Та обставина, що при пред`явленні позову позивач просив стягнути «компенсацію», а не середній заробіток за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України), не свідчить, що такі вимоги не пред`явлені, оскільки саме з незаконним звільненням та втратою заробітної плати за час вимушеного прогулу пов`язані пред`явлені вимоги.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року справу було призначено до розгляду в судове засідання на 11 червня 2025 року.

21 травня 2025 року представником позивача ОСОБА_1 - Терещенко О.Ф. до апеляційного суду було надіслано копію довідки ДУ «Територіальне медичне об`єднання по м. Києву та Київській області» від 14 серпня 2024 року про розмір заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01 січня 2022 року по 27 жовтня 2022 року, із зазначенням у ній загального розміру нарахованої заробітної плати за кожний місяць, суму податку з доходів фізичних осіб та суму військового збору. Також виконано розрахунок середнього заробітку, відповідно до якого, середньоденний заробіток ОСОБА_1 , виходячи із розміру отриманої заробітної плати у серпні та вересні 2022 року ( 68350 грн. 03 коп. + 47 051 грн. 35 коп.= 115 401 грн. 38 коп.) та 43 відпрацьованих робочих днів, становив 2564 грн. 47 коп.

04 червня 2025 року представник позивача подала заяву про долучення до матеріалів справи доказів понесених витрат позивача на правничу допомогу в суді касаційної та апеляційної інстанції та просила здійснити розподіл цих витрат під час ухвалення судового рішення. Вказувала, що в суді касаційної інстанції позивач поніс витрати на правничу допомогу в сумі 15 000 грн., з яких - 1000 грн. - на консультацію з питання щодо стягнення середнього заробітку, 14 000 грн. - ознайомлення з матеріалами справи, вивчення та аналіз судової практики, подання касаційної скарги. А також позивач поніс витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. - ознайомлення з касаційною скаргою МВС України в частині позовних вимог про поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, підготовка та подання відзиву на касаційну скаргу.

Також вказала, що при новому розгляді справи судом апеляційної інстанції позивач поніс витрати на правничу допомогу в сумі 4000 грн., з яких 2000 грн. - за підготовку та подання клопотання про долучення доказів, 2000 грн - участь в судовому засіданні 11.06.2025 року.

11 червня 2025 року представник відповідача Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» - Мусієнко Ю.П. подав заперечення на клопотання щодо розподілу судових витрат, в якому зазначав, що надані представником позивача - адвокатом Терещенко О.Ф. розрахунки витрат на правничу допомогу є неспівмірними у зв`язку з тим, що справа № 761/29005/22 стосується трудового спору, який не є надмірно складним з огляду на: усталеність судової практики в аналогічних справах; відсутність у справі специфічних чи нових правових питань, обмежену кількість процесуальних документів, підготовлених та опрацьованих адвокатом та не супроводжувалася об`ємними процесуальними діями з боку представника позивача.

Так, відповідно до матеріалів доданих до касаційної скарги позивача, ОСОБА_1 22.03.2024 уклав договір № 1/2024 з адвокатським бюро «О. Терещенко і партнери» в особі адвоката Терещенко О. Ф. та 27.03.2024 підписано акт наданих послуг № 001, відповідно до якого адвокат проконсультував позивача, ознайомився з матеріалами справи, вивчив практику та 08.04.2024 подав касаційну скаргу. Перелічені послуги, як і обсяг та обґрунтування касаційної скарги не відповідають заявленій сумі судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. Ці дії є типовими й стандартними для представництва в судах, не потребували надмірних зусиль або часу. За таких обставин вбачається, що заявлена сума штучно завищена, необґрунтована та неспівмірна з наданими послугами та складністю справи.

Позивач ОСОБА_1 є фахівцем у сфері права (має вищу юридичну освіту), отже цілком міг здійснити представництво власних інтересів самостійно. Залучення адвоката було його особистим правом, а не обов`язком, тому витрати на правничу допомогу не можуть автоматично перекладатися на іншу сторону (відповідача).

Тому представник відповідача просив відмовити у задоволенні заяви представника позивача в частині, що не відповідає критеріям дійсності, необхідності та розумності витрат, вимогам ст. 137 ЦПК України. У разі задоволення заяви - визначити справедливий та співмірний розмір витрат на правничу допомогу, виходячи зі складності справи, її предмета, обсягу наданих послуг, ринкових ставок, фінансового стану сторін і документального підтвердження.

12 серпня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - Терещенко О.Ф. подала пояснення, в яких уточнила, що періодом часу, за який слід здійснювати розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є період з 28 жовтня 2022 року (з дня незаконного звільнення позивача) по 28 лютого 2024 року (до дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі). Останніми двома повністю відпрацьованими місяцями роботи позивача згідно з табелями обліку робочого часу є червень 2022 року, в якому було 22 робочих дні, та липень 2022 року, в якому був 21 робочий день.

Згідно з довідкою №33/31 від 14 серпня 2024 року за червень 2022 року нарахована заробітна плата ОСОБА_1 становила 68 592,97 грн, за липень 2022 року - 68 605, 94 грн. Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 3190, 67 грн (68 592,97 грн + 68 605, 94 грн = 137 198, 91 грн : 43 (робочі дні) = 3190, 67).

Кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком: з 28 жовтня 2022 року по 31 грудня 2022 року - 46 робочих днів; 2023 рік - 260 робочих днів; з 01 січня 2024 року по 28 лютого 2024 року - 43 робочих дні. Разом: 349 робочих днів (46 робочих днів + 260 робочих днів + 43 робочих дні = 349 робочих днів). Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 1 113 543,83 грн (3190,67 грн х 349 робочих днів = 1 113 543 грн. 83 коп.).

09 вересня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - Терещенко О.Ф. подала до апеляційного суду заяву про долучення доказів щодо обсягу та вартості наданої правової допомоги, зазначивши, що витрати позивача на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції складають 6500 грн.

09 вересня 2025 року представник відповідача Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» - Мусієнко Ю.П. подав заперечення на заяву представника позивача від 12 серпня 2025 року, в якій погодився, що періодом часу, за який слід здійснювати нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є період з 28 жовтня 2022 року (з дня незаконного звільнення позивача) по 28 лютого 2024 року (до дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі).

Однак, не погодився з визначеним представником позивача розміром середньоденного розміру заробітної плати позивача, зазначивши , що згідно з пунктом 2 розділу Порядку № 100, останніми двома місяцями роботи позивача, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата (що передують незаконному звільненню (жовтень 2022 року), згідно з табелями обліку робочого часу є вересень та серпень 2022 року.

Згідно з довідкою №33/31 від 14 серпня 2024 року нарахована заробітна плата: за серпень 2022 року становила 53 825,91 грн. за 18 робочих днів; за вересень 2022 року становила 9483,47 грн. за 12 робочих днів. Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 2110,31 грн (53 825,91 грн + 9 483,47 грн = 63 309,38 грн : 30 (робочі дні) = 2110,31). Тому вважав, що середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 736 498 грн.19 коп. (2 110,31 грн х 349 робочих днів = 736 498,19 грн).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - Терещенко О.Ф. підтримала апеляційну скаргу позивача в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також письмові пояснення з розрахунком середнього заробітку, що були надіслані нею до суду 12 серпня 2025 року.

Представник відповідача Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» - Мусієнко Ю.П. просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, врахувати подані ним письмові пояснення та заперечення на заяви представника позивача.

Представник відповідача МВС України - Какоркіна З.М. також просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та заяви представника позивача про відшкодування судових витрат.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга щодо позовних вимог, які були направлені Верховним Судом на новий розгляд апеляційного суду, підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 працював на посаді начальника Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Київській області».

Наказом МВС України № 351 від 08 червня 2022 року припинено ДУ «ТМО МВС України по Київській області» як юридичну особу шляхом приєднання до ДУ «ТМО МВС України по місту Києву та Київській області».

У пункті 3 наказу зазначено, що ДУ «ТМО МВС України по місту Києву та Київській області» є правонаступником ДУ «ТМО МВС України по Київській області».

Відповідно до наказу МВС України № 503 від 18 серпня 2022 року «Про організаційно-штатні зміни в медичних закладах та установах МВС» ДУ «ТМО МВС України по Київській області» ліквідується (скорочуються всі посади).

25 серпня 2022 року позивач був попереджений про наступне вивільнення з 25 жовтня 2022 року у зв`язку зі скороченням посади начальника ДУ «ТМО МВС України по Київській області», а також ознайомлений з переліком вакантних посад.

05 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подав до МВС України заяву про призначення його на посаду начальника ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області». Заява була отримана та зареєстрована у МВС України 06 жовтня 2022 року.

Листом Департаменту охорони здоров`я та реабілітації МВС України від 21 жовтня 2022 року ОСОБА_1 відмовлено в призначені на посаду начальника ДУ «ТМО МВС України по Донецькій області», у зв`язку з тим, що на вказану посаду 20 жовтня 2022 року призначений ОСОБА_3 , який до цього майже два місяця тимчасово виконував обов`язки начальника цієї установи.

Наказом МВС України від 25 жовтня 2022 року № 778 о/с ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

18 липня 2023 року до Єдиного державного реєстру було внесений запис про припинення ДУ «ТМО МВС України по Київській області».

Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року у даній справі - скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Скасовано наказ МВС України від 25 жовтня 2022 року № 788 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ДУ «ТМО МВС України в Київській області» та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ДУ «ТМО МВС України по Київській області».

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 ( в редакції на час звільнення позивача).

Відповідно до п. 2 вказаного Порядку, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Як встановлено з матеріалів справи, Державною установою «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по м. Києву та Київській області» 14.08.2024 року було видано довідку про доходи, в якій відображено розмір заробітної плати позивача за період з 01 січня 2022 року по 27 жовтня 2022 року.

Згідно з наявними у матеріалах справи копіями табелів обліку робочого часу ОСОБА_1 за серпень та вересень 2022 року, в серпні 2022 року з 01 по 05 та з 28 по 31 серпня, а також з 05 по 16 вересня 2022 року позивач не працював, відповідно у серпні 2022 року кількість відпрацьованих позивачем днів складає 14 днів, а у вересні 2022 року - 12 робочих днів.

Згідно з даними відомостей у табелях робочого часу за червень 2022 року та липень 2022 року , в червні 2022 року позивач відпрацював 22 робочих дні, а в липні 2022 року - 21 робочий день.

Таким чином, виходячи із вказаної довідки та табелів обліку робочого часу, заробітна плата позивача за червень 2022 року становила - 68 592 грн. 97 коп. ( за 22 робочих дні) , за липень 2022 року - 68 605 грн. 94 коп.( за 21 робочий день), за серпень 2022 року - 68 350 грн. 03 коп. ( 14 робочих днів), за вересень 2022 року - 47 051 грн. 35 коп. ( за 12 робочих днів).

З огляду на викладені обставини, представник позивача вказувала, що саме червень 2022 року, в якому позивач відпрацював 22 робочих дні, та липень 2022 року, в якому позивачем відпрацьовано 21 робочий день, слід вважати тими двома місяцями, виходячи з виплат яких обчислюється середньоденна заробітна плата згідно з довідкою №33/31 від 14 серпня 2024 року, в якій за червень 2022 року нарахована заробітна плата ОСОБА_1 становила 68 592,97 грн, за липень 2022 року - 68 605, 94 грн. Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 3190, 67 грн (68 592,97 грн + 68 605, 94 грн = 137 198, 91 грн : 43 (робочі дні) = 3190, 67).

У заяві від 09 вересня 2025 року представник відповідача Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» - Мусієнко Ю.П. погодився, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає виплаті позивачу за період з 28 жовтня 2022 року (з дня незаконного звільнення позивача) по 28 лютого 2024 року (до дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі).

Заперечуючи проти визначеного представником позивача розміру середньоденного заробітку, представник відповідача вказував, що розмір заробітної плати необхідно брати саме за серпень та вересень 2022 року, оскільки вони є двома останніми перед звільненнями місяцями, в яких позивач працював, хоч і не повну кількість робочих днів. Вказував, що за серпень 2022 року заробітна плата становила 53 825,91 грн. за 18 робочих днів; за вересень 2022 року становила 9483,47 грн. за 12 робочих днів.

Разом з тим, наведені представником відповідача розміри отриманої заробітної плати саме за відпрацьовані робочі дні суперечать наданій відповідачем довідці від 14.08.2024 року, згідно з якою за серпень 2022 року нараховано 68 350 грн. 03 коп., за вересень 2022 року - 47 051 грн. 35 коп.

Відповідно до табелю обліку робочого часу, у серпні 2022 року позивач не працював у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю з 01 по 05 серпня та з 28 по 31 серпня, а з 05 по 16 вересня 2022 року позивач перебував у відпустці.

Відповідно до п. 4 Порядку № 100, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Однак, належних доказів щодо складових заробітної плати та проведених виплат, отриманих позивачем у серпні 2022 року, коли позивач, відповідно до табелю обліку робочого часу, не працював у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, а також у вересні 2022 року, коли позивач перебував у відпустці, представником відповідача надано не було.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами представника позивача про те, що для розрахунку середньоденного заробітку позивача слід взяти розмір заробітної плати за два повних відпрацьованих місяці - червень та липень 2022 року.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 3190, 67 грн (68 592,97 грн + 68 605, 94 грн = 137 198, 91 грн : 43 (робочі дні) = 3190, 67). Тому середній заробіток за час вимушеного прогулу становить : 3190,67 грн х 349 робочих днів = 1 113 543 грн. 83 коп.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28 жовтня 2022 року по 28 лютого 2024 року становить 1 113 543 грн. 83 коп., за вирахуванням із цієї суми податків та визначених законом обов`язкових платежів.

Зазначена сума середнього заробітку підлягає стягненню на користь позивача із відповідача Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області», враховуючи наступне.

Наказом МВС України №351 від 08 червня 2022 року припинено Державну установу «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Київській області» як юридичну особу шляхом приєднання до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по місту Києву». У пункті 3 вказаного наказу зазначено, що Державна установа «Територіальне медичне об`єднання МВС України по місту Києву та Київській області» є правонаступником ДУ «ТМО МВС України по Київській області».

18 липня 2023 року до Єдиного державного реєстру було внесений запис про припинення ДУ «ТМО МВС України по Київській області».

Згідно з наявною в матеріалах справи довідкою від 14.08.2024 року №33/31 заробітна плата виплачувалась позивачу ДУ «ТМО МВС України по Київській області».

Державна установа «ТМО МВС України по Київській області» відповідно до Положення, затвердженого наказом МВС України від 07.11.2015 № 1437 (у редакції наказу МВС від 10.03.2020 №239) є юридичною особою, бюджетною, неприбутковою установою та належить до сфери управління МВС України. У разі припинення юридичної особи (у результаті її ліквідації, злиття, поділу, приєднання або перетворення) її активи передаються в установленому порядку законодавством до іншої неприбуткової організації, яка належить до сфери управління МВС і визначена органом управління майном у встановленому порядку.

Державна установа «ТМО МВС України по місту Києву та Київській області» є правонаступником припиненої ДУ «ТМО МВС України по Київській області» в результаті приєднання згідно з наказом МВС України №351 від 08 червня 2022 року та в ДУ «ТМО МВС України по місту Києву та Київській області» позивач був поновлений на посаді займаній до звільнення.

Таким чином, оскільки ДУ «ТМО МВС України по місту Києву та Київській області» є правонаступником припиненої шляхом приєднання ДУ «ТМО МВС України Київській області», де працював позивач і отримував заробітну плату та з якої був незаконно звільнений, а отже до ДУ «ТМО МВС України по місту Києву та Київській області» внаслідок приєднання перейшли майно, всі права та зобов`язання припиненої юридичної особи, зокрема, з виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Під час розгляду справи в суді касаційної інстанції та нового розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача подала заяви про долучення до матеріалів справи доказів понесених витрат позивача на правничу допомогу в суді касаційної та апеляційної інстанції та просила здійснити розподіл цих витрат під час ухвалення судового рішення. Вказувала, що в суді касаційної інстанції позивач поніс витрати на правничу допомогу в сумі 25 000 грн., а при новому розгляді справи судом апеляційної інстанції позивач поніс витрати на правничу допомогу в сумі 6500 грн.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц.

За висновком, викладеним додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд може зменшити розмір судових витрат, якщо: заявлені судові витрати завищені, враховуючи обставини справи (ціна позову, тривалість справи, виклик свідків, призначення експертизи тощо); суду не було надано достатніх доказів фактичного здійснення витрат (відсутні акт прийому-передачі юридичних послуг, платіжне доручення та квитанції про сплату за надані послуги тощо); заявлені судові витрати були недоцільні або не обов`язкові (не підтверджена нагальна потреба у вивченні додаткових джерел права, завищений обсяг часу на технічну підготовку документів тощо).

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача було надано:

- договір № 1/2024 від 22 березня 2024 року про надання правової допомоги, укладений між Адвокатським бюро «О. Терещенко і партнери» в особі адвоката Терещенко О. Ф. з ОСОБА_1 ;

- акт наданих послуг № 001 від 27 березня 2024 року, відповідно до якого вартість послуг склала - 15 000 грн., із них: 1000 грн. - консультація з питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу після ухвалення судом рішення про поновлення на роботі, 14 000 грн - ознайомлення з матеріалами справи, вивчення та аналіз судової практики щодо застосування норм матеріального права у спірних правовідносинах, підготовка та подання касаційної скарги;

- копію квитанції АТ КБ «Приватбанк» від 22 березня 2024 року, згідно з якою ОСОБА_1 сплатив на користь АБ «О.Терещенко і партнери» плату за договором про надання правової допомоги в сумі 15 000 грн.,

- додаток № 3 від 07 травня 2024 року до договору про надання правової допомоги, відповідно до якого сторони погодили надання наступних послуг: ознайомлення з касаційною скаргою МВС України в частині вимог про визнання наказу про звільнення позивача незаконним, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди у справі №761/29005/22, вивчення законодавства, що регулює спірні правовідносини, судової практики, враховуючи доводи відповідача у справі, здійснення аналізу щодо викладених відповідачем аргументів та інших обставин, підготовка та подання відзиву на касаційну скаргу в частині позовних вимог про визнання наказу про звільнення позивача незаконним, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. Вартість цих послуг становить 10 000 грн.;

- копію квитанції АТ КБ «Приватбанк» від 02 травня 2024 року про сплату послуг за договором про надання правової допомоги на суму 10 000 грн.,

- копію додаткової угоди № 3 від 19 березня 2025 року до договору про надання правової допомоги, в якому сторони дійшли згоди про продовження дії договору про надання правової допомоги від 22.03.2024 року;

- акт наданих послуг від 30 травня 2025 року, згідно з яким вартість послуг з підготовки та подання до апеляційного суду клопотання про долучення доказів до матеріалів справи №761/29005/22 та розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, становить 2000 грн.,

- акт наданих послуг від 16.06.2025 року, згідно з яким вартість послуг за участь адвоката в судовому засіданні 11.06.2025 року становить 2000 грн. ;

- акт наданих послуг від 03.07.2025 року, згідно з яким вартість наданих послуг щодо підготовки та подання адвокатського запиту щодо відпрацьованих робочих днів становить 500 грн.;

- детальний опис наданих послуг професійної правничої допомоги, в якому, крім вищевказаних послуг в суді апеляційної інстанції, зазначено про участь в судовому засіданні 10 вересня 2025 року - 2000 грн.

Аналізуючи надані представником позивача акти виконаних робіт щодо наданих послуг в суді касаційної інстанції, колегія суддів частково погоджується із доводами відповідача про те, що вартість наданих послуг в суді касаційної інстанції є завищеною та неспівмірною зі складністю справи та обсягом наданих послуг, оскільки рівень складності справи не вимагав значного обсягу правничої допомоги.

Апеляційний суд вважає, що у цій справі вимога позивача про компенсацію йому витрат на професійну правничу допомогу під час касаційного розгляду справи в розмірі 25 000 грн не повністю відповідає критеріям реальності та співмірності зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт,

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги обсяг вчинених процесуальних дій, обсяг виконаної адвокатом роботи, враховуючи складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), принцип розумності судових витрат, їх пропорційності до предмета спору, взявши до уваги заперечення представника відповідача щодо недотримання принципу співмірності витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви та стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції на суму 14 000 грн.

Щодо витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції на суму 6500 грн. (за складання клопотань про долучення доказів, розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, письмових пояснень, надання адвокатського запиту, участь у двох судових засіданнях), то колегія суддів вважає заявлені вимоги співмірними з обсягом наданих послуг та часом, витраченим адвокатом, на виконання відповідних робіт (надання послуг), а також такими, що відповідають критеріям розумності та пропорційності до предмета спору.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу та поновлення на роботі було задоволено до двох відповідачів, судом касаційної інстанції скарга відповідача Міністерства внутрішніх справ України була залишена без задоволення, а касаційна скарга ОСОБА_1 - задоволена, то витрати на правничу допомогу, понесені позивачем в суді касаційної інстанції, слід стягнути з обох відповідачів у рівних частинах.

При новому розгляді справи в суді апеляційної інстанції предметом розгляду є позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області». Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню до цього відповідача, то витрати на правову допомогу, понесені позивачем в суді апеляційної інстанції в сумі 6500 грн., підлягають стягненню також з указаного відповідача.

Крім того, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за пред`явлення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то судовий збір підлягає стягненню з Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» на користь держави: за розгляд справи судом першої інстанції - 11 135 грн. 43 коп., за розгляд справи судом апеляційної інстанції - 16 703 грн. 16 коп., за розгляд справи судом касаційної інстанції - 22 270 грн. 88 коп., а всього на суму 50 109 грн. 48 коп.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 серпня 2023 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Стягнути з Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 жовтня 2022 року по 28 лютого 2024 року в сумі 1 113 543 (один мільйон сто тринадцять тисяч п`ятсот сорок три) гривні 83 коп., за вирахуванням із цієї суми податків та визначених законом обов`язкових платежів.

Стягнути з Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» на користь держави судовий збір в сумі 50 109 (п`ятдесят тисяч сто дев`ять) грн. 48 коп.

Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в суді касаційної інстанції в сумі 7000 (сім тисяч) грн.

Стягнути з Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по місту Києву та Київській області» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в суді касаційної інстанції 7000 (сім тисяч) грн. та в суді апеляційної інстанції - 6500 (шість тисяч п`ятсот) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.