ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 552/2500/22

провадження № 61-16979св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Новобаварська окружна прокуратура м. Харкова Харківської області в інтересах Харківської обласної адміністрації (Харківська обласна військова адміністрація), Державного агентства лісових ресурсів України,

відповідачі: Харківська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція», Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бистріцька Алла Петрівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги Харківської міської радиі представника ОСОБА_2 - Сайтарли Антона Петровича на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року у складі судді Гримайло А. М. та постанову Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

13 червня 2022 року Новобаварська окружна прокуратура м. Харкова Харківської області в інтересах Харківської обласної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації), Державного агентства лісових ресурсів України звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради,

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція», Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бистріцька А. П., про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що рішенням Харківської міської ради від 20 червня 2008 року № 166/08 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проєкту відведення земельної ділянки площею орієнтовно 1 000,0 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 , після чого КП «Міськпроєкт» розроблено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, і земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :13:001:0172.

Рішенням Харківської міської ради від 10 вересня 2008 року № 238/08 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель

і споруд та передано ОСОБА_1 в приватну власність земельну ділянку площею 0,1 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

На підставі вказаного рішення на ім`я ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 619254, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 59 від 10 червня 2009 року, кадастровий номер земельної ділянки :13:001:0172.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 серпня

2009 року ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_1 за довіреністю, передала у власність покупцю ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :13:001:0172.

На підставі зазначеного договору купівлі-продажу та державного акта на право власності на земельну ділянку приватний нотаріус Ємець І. О. як державний реєстратор прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36319546 від 26 липня 2017 року, та за номером 21569336 здійснила запис про право власності щодо реєстрації речового права на земельну ділянку з кадастровим номером :13:001:0172 за ОСОБА_2 .

Позивач указував, що згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» та інформаціями Харківського державного проектно-вишукувального інституту агромеліорації і лісового господарства «Харківдіпагроліс» від 20 лютого

2014 року, ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від

22 листопада 2013 року, ДП ««Харківська лісова науково-дослідна станція» від 22 листопада 2013 року, ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 26 листопада 2021 року № 349/02 межі спірної земельної ділянки на час її відведення в приватну власність перетиналися з межами 341 кварталу Дергачівського лісництва Данилівського дослідного державного лісгоспу.

З інформації державного проектно-вишукувального інституту агромеліорації

і лісового господарства «Харківдіпагроліс» від 20 лютого 2014 року № А-10-50 відомо, що відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Данилівського дослідного держлісгоспу більша частина земельної ділянки з кадастровим номером :13:001:0172 вкрита лісовими насадженнями (площа лісових насаджень становить 0,08285 га) та відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення, при цьому вилучення земельних лісових ділянок з постійного користування Данилівського дослідного держлісгоспу, розроблення проєкту відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, його погодження та затвердження не проводилось.

Посилаючись на те, що Харківська міська рада всупереч статті 14 Конституції України, статті 57 ЛК України, статтям 12, 20, 40, 116, 149, 151 ЗК України вилучила з постійного користування Данилівського дослідного державного лісгоспу та змінила цільове призначення спірної земельної ділянки державної власності лісогосподарського призначення та безоплатно передала її

у власність, прокуратура просила:

- визнати незаконним та скасувати рішення Харківської міської ради від

20 червня 2008 року № 166/08 «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів відведення земельних ділянок» в частині підпункту 1.96 пункту 1 додатка 1 щодо надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проєкту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1 000,0 кв. м, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель

і споруд на АДРЕСА_1 ;

- визнати незаконним та скасувати рішення Харківської міської ради від

10 вересня 2008 року № 238/08 «Про передачу у власність та надання

в оренду громадянам земельних ділянок» в частині пункту 231 додатка 1 про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про передання ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1 000,0 кв. м

на АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка);

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку

з кадастровим номером :13:001:0172, площею 1 000,0 кв. м, серії ЯЖ № 619254, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди за № 59 від 10 червня 2009 року, скасувавши його державну реєстрацію;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 06 серпня 2009 року, згідно з яким ОСОБА_1 відчужила ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 , кадастровий номер :13:001:0172,

з одночасним припиненням речових прав ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку;

- зобов`язати ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) земельну ділянку з кадастровим номером :13:001:0172;

- скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :13:001:0172 шляхом скасування кадастрового номера та перенесення відомостей про неї до архівного шару даних геоінформаційної системи.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) земельну ділянку з кадастровим номером :13:001:0172, розташовану на АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :13:001:0172 шляхом скасування кадастрового номера та перенесення відомостей про неї до архівного шару даних геоінформаційної системи є неналежними та неефективними способами захисту, а тому задоволенню не підлягають.

Повернення державі земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалось за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель лісогосподарського призначення.

Щодо строків позовної давності суд зазначив, що в матеріалах справи немає належних і допустимих доказів того, що особи, за захистом інтересів яких звернувся прокурор (Державне агентство лісових ресурсів України), знали або мали можливість дізнатися про порушення їх прав. Зайняття спірної земельної ділянки з порушенням норм ЗК України і ЛК України має розглядатись як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Заявлений прокурором позов про повернення земельної ділянки слід розглядати як негаторний позов, який може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення, підстав застосування до спірних правовідносин строку позовної давності не вбачається.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року апеляційні скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури, Харківської міської ради, представника ОСОБА_2 - адвоката Сайтарли А. П. задоволено частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року змінено.

Витребувано у ОСОБА_2 у власність держави в особі Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) земельну ділянку з кадастровим номером :13:001:0172, розташовану на АДРЕСА_1 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та витребовуючи спірну земельну ділянку, апеляційний суд зробив висновок, що у цій справі мета позивача - прокурора спрямована на відновлення власником володіння спірною земельною ділянкою. Тому належним і ефективним способом захисту порушеного права власника є витребування спірної земельної ділянки, яка вибула з його власності поза його волею. Виходячи з мети позову, який заявив прокурор і підстав заявленого позову, вимогу зобов`язати ОСОБА_2 повернути у власність держави в особі Харківської обласної державної адміністрації (Харківської обласної військової адміністрації) спірну земельну ділянку з кадастровим номером :13:001:0172 слід розуміти як вимогу про витребування спірної ділянки з володіння ОСОБА_2 на користь власника. Суд визнав поведінку кінцевого набувача як недобросовісну, оскільки ОСОБА_2 в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки (наявність лісових насаджень), проявивши розумну обачність, могла та повинна були знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення, тобто не може бути призначеною для будівництва й обслуговування житлового будинку.

Щодо строків позовної давності апеляційний суд зазначив, що в матеріалах справи дійсно немає належних та допустимих доказів того, що особи, за захистом інтересів яких звернувся прокурор (Державне агентство лісових ресурсів України), знали або мали можливість дізнатися про порушення їх прав. Крім того, зайняття спірної земельної ділянки з порушенням норм ЗК України і ЛК України має розглядатись як пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У цьому випадку дійсно правопорушення, об`єктивну сторону якого складає протиправне зайняття спірної земельної ділянки, яка перебуває

у державній власності, має триваючий характер, а тому позовна давність не починає свій перебіг, внаслідок чого немає підстав для застосування на підставі заяви про застосування наслідок спливу позовної давності, які визначені у частині четвертій статті 267 ЦК України у вигляді відмови

у задоволення позову.

З огляду на це апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновки щодо незастосування позовної давності, мав достатні підстави покликатися на правові висновки, які викладені касаційним судом щодо застосування правої конструкції негаторного позову. Негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

17 грудня 2024 року Харківська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року в частині задоволених позовних вимог і постанову Харківського апеляційного суду від 07 листопада

2024 року в частині зміни рішення суду першої інстанції та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що витребування спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення з володіння кінцевого набувача треба розглядати як віндикаційний позов, заявлений на підставі статей 387, 388 ЦК України власником з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто

з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію за власником права власності на відпвоідну ділянку. Вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку спрямована на усунення власнику перешкод

у фактичному користуванні та розпорядженні цим майном і є окремою від вимоги про витребування земельної ділянки. Така вимога є різновидом негаторного позову та відповідає способу захисту, передбаченому статтею 391 ЦК України та пунктом «б» частини третьої статті 152 ЗК України. Апеляційний суд зробив неправильний висновок про те, що позовну вимогу про зобов`язання повернути у власність держави земельну ділянку слід розуміти як вимогу про витребування цієї земельної ділянки. Позивач заявив негаторний позов, про що він неодноразово заявляв. Віндикаційну вимогу позивач не заявляв. Вказує, що заявлений позивачем негаторний позов не відповідає належному способу захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові. Апеляційний суд розглянув вимогу, яку позивач не заявляв.

24 грудня 2024 року представник ОСОБА_2 - Сайтарли А. П. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року й ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд всупереч частині першій статті 13, частині другій статті 264, частині шостій статті 367 ЦПК України задовольнив вимогу, яка взагалі не заявлялася, чим вийшов за межі позовних вимог та обрав інший спосіб захисту, ніж заявив прокурор. У цій справі ефективним способом захисту є віндикаційний позов, який прокурор не заявляв. Обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови в позові.

Інші аргументи учасників справи

17 лютого 2025 року Харківська обласна прокуратура подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційні скарги залишити без задоволення,

а постанову Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Щодо строків позовної давності прокурор зазначає, що він дізнався про порушення прав держави 22 жовтня 2021 року після ознайомлення

з матеріалами кримінального провадження № 0001330 від

Рух касаційних скарг та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Ленінського районного суду м. Харкова.

21 березня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 травня 2024 року та постанова Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року оскаржуються лише в частині вирішення позовних вимог про повернення земельної ділянки, а тому в іншій частині оскаржувані судові рішення відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не переглядає.

Перевіривши доводи касаційних скарг, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційні скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Рішенням Харківської міської ради від 20 червня 2008 року № 166/08 ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проєкту відведення земельної ділянки орієнтовною площею 1 000,0 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 .

КП «Міськпроєкт» Головного управління містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради розробило проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на

АДРЕСА_1 , і земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :13:001:0172.

05 вересня 2008 року Управління культури і туризму Харківської обласної державної адміністрації надало ОСОБА_1 висновок, згідно з яким погодило проєкт відведення зазначеної земельної ділянки загальною площею 0,1000 га.

08 вересня 2008 року Харківська обласна санітарно-епідеміологічна станція МОЗ України надала висновок за матеріалами проєкту відведення земельної ділянки ОСОБА_1 , згідно з яким за результатами державної санітарно-епідеміологічної експертизи проєкт відповідає вимогам діючого санітарного законодавства України та погоджується, при внесенні змін до нормативного документа щодо сфери застосування, умов застосування експертизи висновок втрачає силу.

08 вересня 2008 року Управління містобудування та архітектури Харківської міської ради надало висновок за матеріалами проєкту відведення земельної ділянки ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у Ленінському районі

м. Харкова, згідно з яким Управління погодило проєкт відведення зазначеної земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га.

09 вересня 2008 року Управлінням земельних ресурсів у місті Харкові зроблено висновок за матеріалами проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, згідно з яким Управління погодило проєкт відведення зазначеної земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, зазначивши, що земельна ділянка має обмеження, обтяження у виді зміни цільового використання.

09 вересня 2008 року Державне управління охорони навколишнього природного середовища в Харківській області зробило висновок за матеріалами проєкту відведення земельної ділянки ОСОБА_1 , згідно

з яким Управління погодило проєкт відведення зазначеної земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, з вимогами про захист земель від несприятливих природних та техногенних процесів, недопущення знесення зелених насаджень, дотримання природоохоронного законодавства, недопущення забруднення та засмічення земель, у разі порушення яких висновок є недійсним.

Згідно з висновком наукової археологічної експертизи ДП «Слобідська археологічна служба» ДП «Науково-дослідний центр «Охоронна археологічна служба України» надано дозвіл на використання земельної ділянки для вказаних цілей у зв`язку з відсутністю археологічних об`єктів та історичного культурного шару на всій площі ділянки.

Рішенням Харківської міської ради від 10 вересня 2008 року № 238/08 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель

і споруд та передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 .

На підставі рішення Харківської міської ради від 10 вересня 2008 року

№ 238/08 на ім`я ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 618254, кадастровий номер земельної ділянки :13:001:0172.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06 серпня

2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Бистрицькою А. П.,

ОСОБА_4 , діючи від імені ОСОБА_1 за довіреністю, передала

у власність покупцю ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :13:001:0172.

На підставі зазначеного договору купівлі-продажу земельної ділянки та державного акта на право власності на земельну ділянку приватний нотаріус Ємець І. О. прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 36319546 від 26 липня 2017 року, та за номером 21569336 здійснила запис про право власності щодо реєстрації речового права на земельну ділянку з кадастровим номером :13:001:0172 за

ОСОБА_2 .

Згідно з протоколом другої технічної наради за підсумками польових лісовпорядних робіт, виконаних в Данилівському держлісгоспі Харківської області, і основні положення проєкту організації і розвитку лісового господарства на ревізійний період 2004-2013 роки, за результатами топографо-геодезичної зйомки на межі лісового масиву Данилівського дослідного держлісгоспу (квартал № 341 Дергачівського лісництва), яка проведена Харківським державним проєктно-вишукувальним інститутом агромеліорації і лісового господарства «Харківдіпроагроліс» 20 лютого

2014 року, встановлено, що більша частина земельної ділянки, що передана

у приватну власність (кадастровий номер :13:001:0172, АДРЕСА_1 ), а саме площею 0,08285 га, перебуває у кварталі № НОМЕР_1 виділ НОМЕР_2 Дергачівського лісництва Данилівського дослідного держлісгоспу,

а тому відбулося з порушенням норм законодавства України, без дотримання порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Як відомо з листів ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від

22 листопада 2013 року, від 10 грудня 2013 року спірна земельна ділянка повністю входить у межі кварталу № 341 Дергачівського лісництва Данилівського лісгоспу;.

З інформації ГУ Держземагентства від 11 грудня 2013 року

№ 10-20-6-13408/0/9-13 відомо, що всупереч нормам ЗК України, Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», Методики проведення державної експертизи землевпорядної документації, затвердженої наказом Держкомзему України від 03 грудня 2004 року № 391, проведення державної експертизи землевпорядної документації на замовлення ОСОБА_1 не здійснювалося.

З листа Харківського державного проєктно-вишукувального інституту агромеліорації і лісового господарства «Харківдіпроагроліс» від 30 січня

2014 року відомо, що частина спірної земельної ділянки, а саме

площею 0,08285 га, розташована на території кварталу № 341 Дергачівського лісництва, відділ 6.

11 листопада 2021 року Кабінет Міністрів України листом повідомив, що рішення про погодження зміни цільового призначення, вилучення

з постійного користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» (Данилівського дослідного державного лісгоспу) земельної ділянки із кадастровим номером :13:001:0172 не приймалось.

Згідно з інформацією Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 02 грудня 2021 року відомостей щодо погодження Харківською обласною державною адміністрацією зміни цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :13:001:0172 та вилучення її

з постійного користування ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» немає; цільове призначення зазначеної земельної ділянки - для будівництва

та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); зміна цільового призначення земельної ділянки не проводилась; у відділі у м. Харкові ГУ Держгеокадастру не обліковуються правовстановлювальні документи на право власності або користування земельною ділянкою лісогосподарських підприємств на території м. Харкова, також немає картографічних та інших матеріалів щодо місця розташування земель вказаного лісогосподарського підприємства на території м. Харкова.

З інформації ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» від

23 грудня 2021 року відомо, що земельна ділянка з кадастровим номером :13:001:0172 частково розташована в межах кварталу 341 Дергачівського лісництва ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція», рішення органів державної влади та місцевого самоврядування з питань вилучення, обміну, припинення права постійного користування не надходили.

З листа ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» від 12 січня

2022 року відомо, що погодження на вилучення з постійного користування

ДП «Харківська лісова науково-дослідна станція» земельної ділянки лісогосподарського призначення, розташованої в межах кварталу 341 Дергачівського лісництва, Держлісагентство не надавало.

Харківська міська рада і ОСОБА_2 просили застосувати строк позовної давності.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Надаючи оцінку аргументам касаційних скарг, колегія суддів враховує таке.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У цій справі прокурор, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, зокрема, просив повернути спірну земельну ділянку. Тобто прокурор заявив негаторний позов.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої і третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який

є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від

11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від

22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).

В Україні ліси та землі лісогосподарського призначення є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави (частина третя статті 1 ЛК України).

Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена

в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність

у встановленому порядку земельних ділянках деградованих

і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена також положеннями статей 56, 57 ЗК України.

Про зазначене також вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Пред`являючи позов, а також під час розгляду справи прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, і на те, що пред`явлення негаторного позову є належним способом захисту.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387, 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод

у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно

у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня

2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном

у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо така особа не набула права власності. Водночас ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на нерухоме майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. Інакше кажучи, зайняття земельної ділянки, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цією ділянкою. У таких випадках її власник має право вимагати усунення цих перешкод (постанова Великої Палати Верховного Суду від

23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 70-71)).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов, не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок

з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Метою позову про витребування майна (незалежно від того, на підставі норм яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення власника - позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у щодо нерухомого майна таке введення полягає

у внесенні запису (відомостей) про державну реєстрацію за позивачем права власності на відповідне майно (близькі за змістом висновки викладені

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 89), від 07 листопада 2018 року у справах

№ 488/5027/14-ц (пункт 95) і № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 114, 142), від 28 листопада

2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 30 червня 2020 року

у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16 лютого 2021 року у справі

№ 910/2861/18 (пункт 100), від 23 листопада 2021 року у справі

№ 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2021 року у справі

№ 344/16879/15-ц, від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 37)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово робила висновки, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення

з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року

у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі

№ 359/3373/16-ц).

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірних земельних ділянок, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог про витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.

У цій справі апеляційний суд вважав за можливе, виходячи з мети позову, який заявила прокуратура, і його обґрунтування, вимогу щодо зобов`язання ОСОБА_2 повернути спірну земельну ділянку розуміти як вимогу про витребування цієї ділянки з володіння ОСОБА_2 .

Стосовно законності та обґрунтованості постанови суду апеляційної інстанції

в частині наведених вимог Верховний Суд враховує таке.

Як вже зазначалось, Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі

№ 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від

07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада

2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

У справі, яка переглядається, держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірної земельної ділянки, але як власник має право володіння ними (частина перша статті 317 ЦК України). Тому може просити про захист цього права шляхом витребування такої ділянки з володіння кінцевого набувача. Статус володільця у держави буде відновлений у разі задоволення вимог у частині витребування на її користь спірної земельної ділянки та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на цю ділянку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц виснувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 зазначала, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, під час вирішення спору суд у межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того,

з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, керуючись фактами, установленими під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia».

Проте застосування принципу «jura novit curia» не є безмежним, оскільки, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви (частина третя статті 49 ЦПК України).

Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Визначення (зміна) предмета, підстав позову у спорі - це право, яке належить позивачу. Водночас установлення обґрунтованості позову - це обов`язок суду, який здійснюється під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто суд не вправі відмовляти у відкритті провадження

у справі з тих підстав, що по суті позов необґрунтований та має заявлятися

з використанням іншого способу захисту в порядку іншого судочинства.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 229/1026/21 (провадження

№ 14-205цс21).

У рішенні ЄСПЛ від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) у справі «Гусєв проти України» констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

У частині першій статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу,

в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи зазначене та з огляду на обставини цієї справи, не ґрунтуються на вимогах закону посилання апеляційного суду на те, що прокурор звернувся до суду з позовними вимогами у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов).

Однією із засад (принципів) цивільного судочинства є принцип диспозитивності (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України, частина перша статті 13 ЦПК України).

Суд не може вийти за межі позовних вимог та самостійно обирати правову підставу і предмет позову. Зазначений правовий висновок викладений

у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі

№ 760/23795/14, провадження № 61-16521св18, від 01 квітня 2020 року

у справі № 686/24003/18, провадження № 61-14417св19, від 19 серпня

2020 року у справі № 287/587/16, провадження № 61-35160св18.

Отже, переглядаючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що по своїй суті пред`явлений позов прокурора є віндикаційним (статті 387-388 ЦК України), тоді як позивач на обґрунтування позовних вимог посилався на статтю 391 ЦК України, тобто звертався з негаторним позовом.

З огляду на зазначене обґрунтованими є доводи касаційних скарг про застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин (статті 387-388 ЦК України) та вихід за межі заявлених вимог.

Самостійна зміна судом правових підстав звернення прокурора з позовом до суду суттєво впливає на застосування інституту позовної давності, оскільки негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав.

У разі, коли апеляційний суд у порядку перегляду судового рішення розглянув позовні вимоги, які не були заявлені, а ті, які заявлені, не розглянув, з огляду на процесуальні повноваження Верховного Суду, визначені у статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може ухвалити власне судове рішення,

а тому судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню

з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатом розгляду касаційних скарг

Відповідно до пункту 1 частин третьої і четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційні скарги необхідно задовольнити частково, постанову Харківського апеляційного суду від

07 листопада 2024 року в частині позовних вимог про повернення земельної ділянки скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги Харківської міської радиі представника ОСОБА_2 - Сайтарли Антона Петровича задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року

в частині позовних вимог Новобаварської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області в інтересах Харківської обласної адміністрації (Харківська обласна військова адміністрація), Державного агентства лісових ресурсів України до Харківської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція», Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бистріцька Алла Петрівна, про повернення земельної ділянки скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції скасована постанова Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року

у скасованій частині втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов