Справа № 127/9845/21
Провадження № 22-ц/801/2570/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 рокуСправа № 127/9845/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Міхасішина І. В.,

з участю секретаря судового засідання Ходакової М. Г.,

учасники справи:

боржник ОСОБА_1 ,

заявник Перший відділ державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2025 року, постановлену у складі судді Борисюк І. Е.,

встановив:

Короткий зміст вимог

У жовтні 2025 року головний державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернувся в суд із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .

Подання мотивоване тим, що на виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження № 74798798 з примусового виконання виконавчого листа № 127/9845/21 від 05 червня 2023 року, виданого Криворізьким районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 193 715, 29 грн.

У ході примусового виконання виконавчого провадження державним виконавцем вчинялися дії щодо отримання інформації про наявність у боржника будь-яких джерел доходів, рахунків, нерухомого та рухомого майна. Державним виконавцем було встановлено, що боржник отримує дохід у ДП «Дослідне господарство «Подільське» «Тернопільської державної сільськогосподарської дослідної станції Інститут сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України».

21 травня 2024 року державний виконавець виніс постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсі, стипендію та інші доходи ОСОБА_1 , яку було надіслано за його місцем роботи, проте станом на дату звернення до суду із цим поданням кошти на депозитний рахунок відділу не надходили.

Виконавець надсилав на адресу боржника виклики для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду, однак боржник не з`являвся, причини неявки не повідомив.

Оскільки своїх зобов`язань боржник не виконує, будь-якого рухомого та нерухомого майна на праві власності немає, державний виконавець просив суд тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань, покладених виконавчим листом № 127/9845/21 від 05 червня 2023 року, виданим Криворізьким районним судом Дніпропетровської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу у розмірі 193 715, 29 грн..

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2025 року у задоволенні подання було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що матеріали подання не містять відомостей про те, що боржник обізнаний про наявність відкритого виконавчого провадження з примусового виконання рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2023 року у цивільній справі № 127/9845/21.

Також у матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього за рішенням суду, а сам факт відкриття виконавчого провадження та невиконання боржником зобов`язання самостійно не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовими рішеннями обов`язків.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким судовим рішенням, головний державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення подання.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 05 листопада 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Голота Л. О., Копаничук С. Г.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 листопада 2025 року апеляційна скарга залишена без руху.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 грудня 2025 року справу призначено до розгляду на 18 грудня 2025 року о 10 год 20 хв.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 17 грудня 2025 року суддя Копаничук С. Г. замінена на суддю Міхасішина І. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до доводів подання.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні подання державного виконавця, оскільки не врахував сукупність доказів ухилення, а також роль тимчасового обмеження як адекватного і пропорційного заходу забезпечення виконання.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу боржник просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

05 червня 2023 року Криворізьким районним судом Дніпропетровської області видано виконавчий лист на виконання рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2023 року у справі № 127/9845/21, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто суму позики у розмірі 40 000 грн, процентів за користування позикою в розмірі 140 000 грн, інфляційних втрат у розмірі 9 543, 24 грн, 3 % річних в розмірі 4 172,05 грн, а всього 193 175,29 грн (а. с. 4).

19 квітня 2024 року головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ремешивською К. Р. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 74798798 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа (а. с. 5).

22 квітня 2024 року головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ремешивською К. Р. винесено постанови про арешт коштів боржника та арешт майна боржника (а. с. 6, 7).

14 травня 2024 року головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ремешивською К. Р. винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження, у зв`язку із перебуванням на виконанні у виконавця декількох виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника (а. с. 8).

З відповіді Державної фіскальної служби України від 14 травня 2024 року вбачається, що боржник за вказаним у запиті податковим номером або серією та номером паспорта на обліку в органах ДФС не перебуває (а. с. 11).

З відповіді Пенсійного фонду України від 14 травня 2024 року та відповіді Державної податкової служби України від 16 липня 2025 року вбачається, що боржник отримує дохід у ДП «Дослідне господарство «Подільське» Тернопільської державної сільськогосподарської дослідної станції Інститут сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України» (а. с. 12, 14).

21 травня 2024 року головним державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ремешивською К. Р. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Вказаною постановою встановлено, що боржник отримує дохід у ДП «Дослідне господарство «Подільське» Тернопільської державної сільськогосподарської дослідної станції Інститут сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України» (а. с. 9-10).

Згідно відповіді Міністерства внутрішніх справ України на запит державного виконавця щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів від 07 жовтня 2024 року, в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби (а. с. 13).

В судове засідання головний державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причин неявки не повідомив, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, при цьому подав заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з його участю у розгляді іншої справи, однак колегія суддів вважає за необхідне у задоволенні вказаного клопотання відмовити, визнавши причину неявки за неповажну, оскільки заявник був завчасно повідомлений про судове засідання, законом визначено строк розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, який завершується і до того ж з урахуванням часу призначення до розгляду іншої справи, на яку зроблено посилання заявником, останній не був позбавлений можливості прийняти участь у розгляді даної справи в режимі відеоконференції, однак відповідного клопотання ним не заявлено.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Згідно зі ст. 55, 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» - частина 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Стаття 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає обов`язок виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Згідно статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб як найскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України по суті це забезпечувальний захід виконання судового рішення про стягнення суми боргу.

Отже, право виконавця на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Водночас законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим, з метою всебічного і повного з`ясування усіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин заявник повинен надати достатньо підтверджені відомості про те, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Відмовляючи у задоволенні подання головного державного виконавця про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон, суд першої інстанції виходив із того, що органами ДВС не було доведено факту ухилення ОСОБА_1 від виконання рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2023 року у справі № 127/9845/21.

Апеляційний суд зауважує, що поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини, непереборної сили, події тощо.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

На переконання колегії суддів, доводи головного державного виконавця не обґрунтовані належним чином, адже матеріали справи не містять доказів, які підтверджували б, що боржник вчиняв дії, які унеможливлювали чи ускладнювали виконання рішення суду, здійснював приховування коштів, рухомого та нерухомого майна, інших цінностей, безпідставно не з`являвся на виклики державного виконавця, переховувався від нього, тобто свідомо ухилявся від виконання судового рішення за можливості виконати його.

Окрім того, як зазначає ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу, протягом 2024-2025 років щомісячно з його офіційного місця роботи ДП «ДГ «Подільське» утримується 20 % від заробітної плати для погашення заборгованості в межах виконавчого провадження № 74798798, на підтвердження чого надає відповідну довідку ДП «ДГ «Подільське» Тернопільської державної сільськогосподарської дослідної станції Інститут сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України» № 38 від 24 листопада 2025 року та звіти про здійснення відрахування та виплати (а. с. 51-52).

Наявність значної кількості виконавчих проваджень проти боржника, як про те зазначає у апеляційній скарзі головний державний виконавець, також спростовується наданим боржником витягом із АСВП, із якого вбачається, що із 19 виконавчих проваджень щодо ОСОБА_1 14 є завершеними, по 1 ВП відмовлено у відкритті, решта відкриті та перебувають на виконанні.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини у справі «Гочев проти Болгарії» підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування наступним чином, у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження с виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, § 78-82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121). Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин. Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості.

Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга No 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven und De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Враховуючи викладене, проаналізувавши всі обставини справи, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції прийняв виважене рішення про відмову у задоволенні такого подання, оскільки апеляційний суд не вбачає жодних законодавчих приписів для задоволення заяви про тимчасове обмеження виїзду боржника за межі України, оскільки відсутні докази навмисного, свідомого ухилення боржника від виконання рішення суду, що унеможливлює задоволення подання.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення подання державного виконавця.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin And Others V. Ukraine, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу Першого відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 14 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді Л. О. Голота

І. В. Міхасішин