Справа № 466/3424/24 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/2446/25 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

секретар: Л.М. Чиж

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третьої особи Тростянецької сільської ради Стрийського району Львівської області, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківським прав,-

в с т а н о в и в:

28.03.2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 , з участю третьої особи Тростянецької сільської ради Стрийського району Львівської області, як орган опіки та піклування про позбавлення батьківським прав.

Просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позов обгрунтований тим, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, який розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 20.01.2022р. Від шлюбу сторони мають двох дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти після фактичного припинення шлюбу між сторонами залишились проживати із матір`ю за адресою АДРЕСА_1 , де зареєстровано їх місце проживання. Відповідач добровільно кошти на утримання дітей не надавав. Згідно судових наказів, виданих Шевченківським районним судом м.Львова та постанови Львівського апеляційного суду від 30.05.2023 року, стягуються із відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дітей. У лютому 2022 року відповідач звертався до Тростянецької сільської ради Стрийського району Львівської області із заявою про встановлення йому днів побачень із дітьми. За результатом розгляду звернення було затверджено висновок щодо визначення способу участі батька ОСОБА_7 у вихованні малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Проте відповідач не виконував таке рішення, не приїжджав до дітей та повністю усунувся від виконання батьківських обов`язків, хоча жодних перешкод у цьому позивачка йому не чинила.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначала, що після фактичного припинення шлюбу між сторонами діти залишились проживати із матір`ю. Відповідач добровільно кошти на утримання дітей не надає. Згідно судових наказів із відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання дітей. У лютому 2022 року відповідач звертався до Тростянецької сільської ради Стрийського району Львівської області із заявою про встановлення йому днів побачень із дітьми. За результатом розгляду звернення було затверджено висновок щодо визначення способу участі батька ОСОБА_7 у вихованні малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , проте відповідач не виконував таке рішення, не приїжджав до дітей та повністю усунувся від виконання батьківських обов`язків, хоча жодних перешкод у цьому позивачка йому не чинить. Протягом останніх більш як два роки відповідач не спілкується із своїми доньками ні фізично, ні по телефону, не дбає про їх фізичний та духовний розвиток. Молодша донька його практично не знає, старша дуже переживає через таке ставлення батька до неї. При таких обставинах, вважає, що відповідача слід позбавити батьківських прав щодо дітей, однак зазначене залишилось поза увагою суду.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

У засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Відповідач ОСОБА_3 , його представник ОСОБА_8 та представник Добросинсько-Магерівської сільської ради Львівської області Сало М.І. подали клопотання про розгляд справи без їхньої участі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Частинами першою, другою та четвертою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати, як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звертаючись до суду з цим позовом, посилалась на те, що ОСОБА_3 не бере участі у вихованні дітей, не цікавиться дітьми, тобто взагалі не виконує батьківських обов`язків, що є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав та відповідатиме інтересам дітей.

Судом встановлено, що 14 лютого 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 ).

У сторін від шлюбу є двоє малолітніх дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (свідоцтво про народження серія НОМЕР_2 ), та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (свідоцтво про народження серія НОМЕР_3 ).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 20.01.2022 року (справа №466/6832/21) шлюб між сторонами розірвано та залишено позивачу дошлюбне прізвище - ОСОБА_10 .

Діти після припинення шлюбу між сторонами проживають з матір`ю за адресою АДРЕСА_1 , де зареєстровано місце проживання позивача та дітей.

На підставі рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 19.10.2022 року (справа №466/11423/21) з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 стягуються аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу).

Із службової характеристики ОСОБА_7 № 93/3, виданої 5 територіальним управлінням внутрішнього аудиту МО України, вбчається, що він займає посаду інспектора відділу аудиту тилового забезпечення 5 територіального управління аудиту.

На підтвердження об`єктивних причин не дуже частих зустрічей з дітьми відповідач надав довідку № 93/4 від 03.04.2024 р. щодо перебування майора ОСОБА_7 у службових відрядженнях в період з 01.01.2022 р. по 01.04.2024 р. Довідка видана управлінням внутрішнього аудиту МО України.

Згідно психолого-педагогічної характеристики на ОСОБА_5 , вихованку Тернопільського ЗЗСО І-ІІІ ст. від 07.03.2024 року, вбачається, що мати ОСОБА_1 бере активну участь у житті дитини та дошкільному закладі групи, допомагає у організації заходів, відвідує збори, цікавиться навчанням дитини, відповідально ставиться до її виховання, організовує правильне проведення вільного часу, завжди готова до діалогу, любить і захищає дитину. Дзвенислава психологічно захищена в родині, її люблять, може розраховувати на моральну підтримку рідних. Батько, ОСОБА_3 , з сім`єю не проживає, у вихованні дитини участі не бере, з вихователем на зв`язок не виходив, успіхами дитини не цікавився.

З висновку органу опіки та піклування Тростянецької сільської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тростянецької сільської ради Стрийського району Львівської області №308 від 14.10.2024 р. вбачається, що після спілкування з батьками неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , обстеження умов проживання та виховання дітей, дослідженням поведінки батьків щодо виконання ними батьківських обов`язків, орган опіки та піклування прийшов до переконання про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав щодо їх неповнолітніх дітей судам необхідно впевнитися не лише у невиконанні батьками обов`язків по вихованню та утриманню дітей, а також встановити, чи батько або матір ухиляються від їх виконання свідомо, тобто систематично, та незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Тобто, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що ця міра застосовується судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

У матеріалах справи відсутні дані про обставини, які б свідчили про винну поведінку ОСОБА_7 щодо дітей.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 відносно неповнолітніх дочок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не забезпечуватиме інтересів самих дітей, оскільки позивач не довела, та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення їх батька батьківських прав щодо них та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Проживання дітей з матір`ю не є підставою для позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довела.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2025 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра