Справа № 135/970/22
Провадження № 2/135/48/25
У Х В А Л А

іменем України

17.12.2025 м. Ладижин

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Волошиної Т.В.,

за участі секретаря судових засідань Глушко І.В.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ладижині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні належною їй земельною ділянкою, посилаючись на те, що є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується технічним паспортом та договором купівлі-продажу житлового будинку від 12.05.1989. Також позивачці належать дві земельні ділянки за тією ж адресою: площею 0,1 га, кадастровий номер :07:021:0158, із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), а також площею 0,0944 га, кадастровий номер :07:021:0159, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, право власності на які підтверджується свідоцтвами про право власності на нерухоме майно від 10.10.2013 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За твердженнями позивачки, відповідачка є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі спорудами, що належать до цього домоволодіння, на підставі договору дарування житлового будинку від 22.12.1998. Окрім того, ОСОБА_3 належать дві суміжні земельні ділянки: площею 0,1535 га для ведення особистого селянського господарства (кадастровий номер :07:021:0175) та площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий :07:021:0174), що підтверджується рішенням Ладижинської міської ради та державними актами на право власності на земельні ділянки.

Позивачка зазначає, що наведені обставини щодо належності сторонам відповідних житлових будинків та земельних ділянок вже були предметом дослідження в попередніх судових справах між тими ж сторонами: № 135/1452/15-ц, 135/1078/19, 135/745/17, 135/1660/19, за результатами розгляду яких Ладижинським міським судом та Вінницьким апеляційним судом прийнято рішення, що набрали законної сили. У зв`язку з цим позивачка просить суд врахувати припис частини четвертої статті 82 ЦПК України щодо преюдиційного значення обставин, встановлених такими судовими рішеннями, та не досліджувати їх повторно.

Суть заявлених вимог позивачка вбачає в тому, що ОСОБА_3 самовільно зайняла частину земельної ділянки ОСОБА_1 площею 0,0260 га, що входять до меж земельної ділянки кадастровий номер :07:021:0158, та на цій території збудувала цегляну стіну висотою близько 3 метрів, а також розмістила вбиральню та сміттєзбірник. Такі дії, на думку позивачки, призвели до фактичного зайняття частини її земельної ділянки та створили їй істотні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належною їй на праві приватної власності землею. Оскільки відповідачка відмовляється добровільно усунути зазначені перешкоди, позивачка вважає за необхідне звернутися за судовим захистом.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилається на гарантії непорушності права приватної власності, закріплені в статтях 13, 14, 41 Конституції України, нормах статей 15, 16, 317, 321, 391 ЦК України, якими, передбачено право власника вимагати усунення майном, в тому числі земельною ділянкою. Також позивачка наводить положення статей 78, 79, 79-1, 90, 91, 103, 106, 107, 152, 212 ЗК України, згідно з якими власник земельної ділянки має право вимагати від суміжного землевласника його прав на землю, навіть якщо такі порушення не пов`язані зі позбавленням володіння, а самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власнику із приведенням їх у придатний для використання стан, включаючи знесення самочинно зведених споруд.

Крім того, позивачка посилається на приписи Закону України «Про архітектурну діяльність» та Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідно до яких будівництво об`єктів архітектури має здійснюватися на підставі затвердженої проєктної документації з дотриманням державних будівельних норм і правил. На її думку, зведення відповідачкою цегляної стіни, вбиральні та сміттєзбірника на спірній частині земельної ділянки здійснено з порушенням будівельних норм, без належного врахування між земельними ділянками та вимогами щодо планування та забудови територій. Як додаткове обґрунтування обраного способу захисту позивачка наводить правові висновки, викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 щодо захисту прав на земельні ділянки, зокрема щодо можливості відновлення стану земельної ділянки, яка існувала до порушення, та усунення перешкод у здійсненні права користування.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить суд ухвалити рішення, яким зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою позивачки за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом звільнення самовільно зайнятої частини земельної ділянки площею 0,0260 га від будівель і огорожі (демонтажу цегляної стіни висотою близько 3 метрів, вбиральні та сміттєзбірника) і приведення цієї ділянки у стан, придатний для її використання за цільовим призначенням. Також позивачка заявляє вимогу про стягнення з відповідачки на її користь усіх понесених судових витрат.

Відповідачка ОСОБА_3 проти заявлених позовних вимог ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою заперечила у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В обґрунтування заперечень відповідачка посилається на суперечність вимог позивачки обставинам, які були встановлені у попередній судовій справі між тими ж сторонами. Відповідачка зазначила, що 28 грудня 2019 року вона сама зверталася до Ладижинського міського суду з позовом до ОСОБА_1 (справа № 135/1660/19), вимагаючи знесення спірних споруд дворової вбиральні, сміттєзбірника, а також перебудови стіни житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Ладижинського міського суду від 26.05.2021 у справі № 135/1660/19 (залишене в силі апеляційною інстанцією) ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні позову, оскільки вона не довела порушення своїх прав діями ОСОБА_1 при зведенні чи прибудові цих об`єктів.

Відповідачка категорично заперечила свою причетність до зведення та володіння спірними об`єктами (стіна, вбиральня та сміттєзбірники), наполягаючи, що вони належать позивачці ОСОБА_1 та розташовані на її земельній ділянці, що підтверджується, попереднім судовим рішенням. Отже, позивач ОСОБА_1 у даній справі, вимагаючи знесення цих споруд відповідачкою, фактично суперечить висновкам, встановленим у рішенні суду від 26.05.2021.

Відповідач додатково вказала, що спірна стіна висотою 3 метри та довжиною більше 8 метрів збудована таким чином, що дощова вода стікає безпосередньо на її подвір`я, що створює перешкоди саме для ОСОБА_3 , а не для позивачки.

З огляду на викладене, вона просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

14 жовтня 2022 року суд ухвалою відкрив провадження у даній цивільній справі та призначив розгляд за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

01 листопада 2022 року відповідачка ОСОБА_3 подала до суду заперечення на позовну заяву, які за своєю суттю є відзивом на позовну заяву, в яких просила відмовити у задоволенні позову.

29 листопада 2022 року суд своєю ухвалою за клопотанням позивача ОСОБА_1 призначив будівельно-технічну та земельно-технічну експертизи, у зв`язку з чим зупинив провадження.

27 грудня 2022 року суд поновив провадження, та цього ж дня ухвалою за клопотанням експертної установи витребував додаткові матеріали, які необхідні для проведення вказаної експертизи, зупинив провадження.

Судом неодноразово надсилались на адресу експертної установи листи, в яких вказувалось на необхідності дотримання розумних строків проведення експертиз.

19 листопада 2024 року суд поновив провадження, та 02 грудня 2024 року ухвалою за клопотанням експертної установи уточнив питання, які були поставлені на вирішення експертиз, зупинив провадження.

Судом знову неодноразово надсилались на адресу експертної установи листи, в яких вказувалось на необхідності дотримання розумних строків проведення експертиз.

04 серпня 2025 року суд поновив провадження, та 07 серпня 2025 року ухвалою за клопотанням експертної установи надав дозвіл на залучення до проведення експертиз сертифікованого спеціаліста інженера-землевпорядника, витребував додаткові матеріали, зупинив провадження.

30 жовтня 2025 року на адресу суду надійшов висновок судових будівельно-технічної та земельно-технічної експертиз № 7988/7989/22-21 від 20.10.2025, у зв`язку з чим наступного дня суд відновив провадження у справі.

17 грудня 2025 року позивачка ОСОБА_1 подала до суду заяву, в якій вказала, що відмовляється від даного позову, оскільки планує звернутися з іншим позовом про скасування державного акту ОСОБА_3 та встановлення нової межі.

Під час судового розгляду позивачка ОСОБА_1 підтримала заяву, просила її задовольнити, вказала, що вона відмовляється від даного позову, водночас дана відмова є добровільною, наслідки, передбачені статтею 206 ЦПК України, їй відомі та роз`яснені.

Представник позивачки - ОСОБА_2 повністю підтримує позицію своєї підзахисної, просить задовольнити заяву та закрити провадження з вказаних підстав.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 , не заперечували проти задоволення заяви та закриття провадження з вказаних підстав.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши заяву про відмову від позову та матеріали справи, дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України передбачено, що позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Судом встановлено, що 17.12.2025 позивачка ОСОБА_1 подала до суду письмову заяву про відмову від позову, яку підтримала у судовому засіданні. Свою позицію позивачка мотивувала наміром обрати інший спосіб захисту порушеного права шляхом подання нового позову з іншим предметом спору. Повноважний представник позивача заяву підтримав, відповідачка та її представник проти прийняття відмови від позову не заперечували.

Відповідно до частин 1-3 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Суд зазначає, що відмова від позову це одностороннє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного судом провадження.

У судовому засіданні судом з`ясовано, що відмова від позову є добровільною, не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Позивачці роз`яснено процесуальні наслідки такої дії, передбачені ч. 2 ст. 256 ЦПК України, а саме те, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Позивачка підтвердила, що наслідки їй зрозумілі.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Враховуючи, що відмова від позову є безумовним правом позивача, вона не порушує прав та охоронюваних законом інтересів інших осіб, заявлена особою, яка має належний обсяг процесуальної дієздатності, суд вважає за необхідне прийняти відмову від позову та закрити провадження у справі.

Керуючись статтями 13, 49, 142, 206, 255, 256, 258-261 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, закрити у зв`язку з відмовою позивача від позову.

Роз`яснити, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку із прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя