Провадження №2/389/258/23
УХВАЛА

16 грудня 2025 року Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Берднікової Г.В.,

за участю секретаря судового засідання Іваніни В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду міста Знам`янка Кіровоградської області цивільну справу, в порядку загального позовного провадження, за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області, про визнання дій незаконними, скасування наказу, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 у травні 2023 року звернувся в суд з позовом до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області, в якому просить: визнати дії щодо його звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП незаконними; скасувати наказ голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Кіровоградській області про звільнення від 03 квітня 2023 року №64-к та поновити на роботі; виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу або різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Позовні вимоги обгрунтував тим, що 29 грудня 2009 року був прийнятий на посаду спеціаліста І категорії Знам?янської міжрайонної виконавчої дирекції Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. З 01 серпня 2017 року переведений на посаду завідувача сектору контрольно-ревізійної роботи Знам?янського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області. 01 квітня 2019 року переведений на посаду страхового експерта з охорони праці Знам?янського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області.

Пунктом 2 розділу VII Закону України «Про загальнообов?язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105 (в редакції закону від 21 вересня 2022 року №2620) передбачено припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи, є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Кабінету міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають з цього Закону.

Відповідно до ч.1 статті 106 Цивільного кодексу України злиття, приєднання, поділ та перетвореня юридиної особи здійснюється за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

На виконання вимог Закону №1105, постановою Кабінету міністрів України «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції фонду соціального страхування України» від 27 грудня 2022 року №1442 встановлено припинити з 01 січня 2023 року, реорганізувавши шляхом приєднання до Пенсійного фонду України Фонду соціального страхування України, у тому числі і управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області.

Відповідно до наказу голови комісії з реорганізації Фонду №9-ОД від 16 січня 2023 року «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та працівників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України» скорочується увесь штат та уся чисельність працівників, визначених штатними розписами Фонду. Увесь штат працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області скорочується на підставі наказу голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Кіровоградській області від 16 січня 2023 року №7-ОД. Ці накази не містять положені щодо продовження дії трудових договорів працівників, а відтак суперечить ч.6 статті 36 КЗпП України та абзацу 5 п.7 Постанови КМУ №1442, де вказано, що голова комісії з реорганізації Фонду та голови комісій з реорганізації управлінь виконавчої дирекції Фонду повинні забезпечити, в тому числі: дотримання трудового законодавства щодо гарантій прав працівники Фонду та управлінь виконавчої дирекції Фонду.

23 січня 2023 року він отримав попередження про наступне звільнення та 18 квітня 2023 року звільнений у зв?язку з скороченням чисельності штату працівників відповідно до п.1 статті 40 КЗпП України на підставі наказу голови комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Кіровоградській області про звільнення від 03 квітня 2023 року №64-к.

Звільнення усіх працівників у зв?язку зі скороченням усієї чисельності та усього штату обмежило її права, передбачені п.3 абзацу 2 статті 42 КЗпП, так як вона має 20 років безперервного стажу роботи у Фонді соціального страхування України (його територіальному підрозділі). Частиною 2 статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Тобто, важливою умовою при звільненні працівника на підставі п.1 статті 40 К3лП України є неможливість перевести його, за його згодою, на іншу роботу. Ні Пенсійним фондом України, ні його територіальними підрозділами, як правонаступниками, що визначені Законом, не вчинено ніяких дій по продовженню дії його трудового договору, так як того пердбачає законодавство.

За вказаного позивач вважає, що його звільнили неправомірно, позбавили прав передбачених Конституцією України, що змусило її звернутися до суду з цим позовом.

У судове засідання позивач не з`явивсяся, подала заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Справу просив розглядати за його відсутності.

Представники відповідачів Пенсійного фонду України та Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області у судове засідання не з`явилися, подали до суду клопотання про закриття провадження у справі на підставі ч.1 ст.255 ЦПК України, з посиланням на те, що між сторонами існує спір з публічно-правових відносин, який з врахуванням суб`єктивного складу його учасників та правовідносин, що виникли між сторонами, має розглядатися за правилами адміністративної юрисдикції.

Вивчивши заяви представників відповідачів про закриття провадження у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Статтею 5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Отже, судова юрисдикція - це компетенція судів здійснювати правосуддя в формі визначеного законом виду судочинства і щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно - владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

До справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір (постанова Велика Палата Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №368/561/19).

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні керуватися сутністю права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №520/13190/17, від 27 листопада 2018 року у справі №820/3534/17.

Велика Палата Верховного Суду послідовно зазначала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (див. постанови від 12 жовтня 2022 року у справі №183/4196/21, від 08 червня 2022 року у справі №362/643/21, від 23 листопада 2021 року у справі №641/5523/19 (провадження №14-178цс20) та інші).

Будь-які трудові правовідносини мають приватноправову природу, оскільки виникають на добровільній основі між двома рівноправними суб`єктами на підставі трудового договору. Підпорядкування працівника роботодавцеві в межах цих відносин має договірний, а не адміністративний характер.

Єдиний виняток - це правовідносини щодо проходження публічної служби, зокрема державної служби. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №623/1656/16-ц зазначила: «публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства».

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №426/160/14, від 31 жовтня 2018 року у справі №761/33941/16 зазначено, що відносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням регламентуються нормами адміністративного законодавства, а спори, які виникають із таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №814/2514/17 (провадження №11-1472апп18) вказано: «для набуття спором ознак публічно-правового в контексті статті 19 КАС України спірні правовідносини мають безпосередньо випливати з перебування особи на посаді, яка віднесена до публічної служби, та здійснення нею службової діяльності. […] Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що спір у правовідносинах, які виникають із трудових відносин, не пов`язаних з проходженням публічної служби, є приватноправовим незалежно від участі у ньому суб`єкта публічного права. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №520/6612/17».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі №635/551/17 зазначила, що спір між фізичною особою, яка претендує на зайняття посади державної служби, та органом державної влади, до компетенції якого належить прийняття рішення про таке призначення, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року у справі №712/4776/23 зазначив, що: «внаслідок реорганізації Фонду та Управління шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом №2620-ІХ Фонд як юридична особа приватного права припинилася, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування); спори, які пов`язані із поновленням працівників, звільнених внаслідок реорганізації Фонду та його виконавчої дирекції шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, на посадах, вакантний перелік яких віднесено до посад державної служби в органах Пенсійного фонду України, стосуються прийняття на публічну службу та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства».

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся з позовом до Пенсійного фонду України як правонаступника прав та обов`язків Фонду соціального страхування України щодо недотримання Фондом процедури його звільнення у зв`язку зі скороченням всього штату працівників у процесі приєднання Фонду соціального страхування України до Пенсійного фонду України. Просить визнати дії щодо його звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП незаконними, скасувати наказ про звільнення, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулуабо різницю в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Суд зауважує, що внаслідок реорганізації Фонду соціального страхування України шляхом приєднання до Пенсійного фонду України відбулося специфічне правонаступництво, за якого Фонд соціального страхування України як юридична особа приватного права припинився, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набув Пенсійний фонд України як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, що також був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного страхування (пенсійне страхування).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 жовтня 2025 року у справі 750/7085/23 (провадження №61-15121ск23), до закінчення перегляду якої в касаційному порядку Верховним Судом було зупинене провадження у даній справі ОСОБА_2 .

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на вищевикладене суд приходить до висновку про закриття провадження у справі, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.19, 198, 200, 255,258,260 ЦПК України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України, Головного управління Пенсійного фонду України у Кіровоградській області, про визнання дій незаконними, скасування наказу, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку, закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Ухвала може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду протягом 15-ти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Г.В. Берднікова