Номер провадження: 22-ц/813/2720/25
Справа № 509/4496/23
Головуючий у першій інстанції Козирський Є.С.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4

представник відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Грищук Катерини Петрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 вересня 2024 року, ухвалено у складі судді Козирського Є.С., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, визнання права власності,-

установив:

Короткий зміст позовних вимог.

04 серпня 2023 року позивач звернувся до суду позовом до відповідача про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, визнання права власності.

В обґрунтування свого позову зазначив, що 25.07.2022 постановою Одеського апеляційного суду у справі №509/3416/18 під час вирішення питання про поділ майна подружжя: визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на 17/50 частин квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 83/100 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_6 право власності на 17/100 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частини автомобіля марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 ; визнано за ОСОБА_6 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частини автомобіля марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .

Наразі позивач сплачує комунальні платежі, саме за рахунок позивача здійснювався поточний ремонт в квартирі АДРЕСА_1 , в той час як відповідачка зазначеним майном не користується, як співвласник квартири не приймає участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, а також не несе відповідальності перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідачка квартирою не цікавиться. За характеристикою приміщень вказана квартира, загальною площею 59,5 кв.м, є двокімнатною, розташована на восьмому поверсі будинку, складається з двох житлових кімнат площами 18,60 кв. м та 13,80 кв. м, кухні площею 8,40 кв. м, вбиральні (сполученої) площею 1,30 кв. м, ванної кімнати площею 4,20 кв. м, коридору площею 9,20 кв. м та комори площею 3,30 кв. м. З огляду на те, що частка відповідачки 17/100 складає 10,12 кв.м, виділити в натурі таку частку квартири відповідно до регламентованих нормативно технічних вимог ДБН В.2.2.-15:2019 технічно неможливо адже окремі кімнати квартири є більшими за площу частки відповідачки. Таким чином, відсутня технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділити в натурі належну відповідачці на праві власності 17/100 частини квартири, яка б відповідала самостійній квартирі в складі житлових і підсобних приміщень із забезпеченням необхідними інженерними комунікаціями. Житлова і підсобна площа, яка припадає на 17/100 частини квартири згідно нормативних документів менше мінімальної, що виключає можливість виділу частки відповідачки в натурі.

Отже, частка відповідачки у праві спільної часткової власності є незначною та технічно не можливо здійснити виділ в натурі частки відповідачки в розмірі 17/100 частини квартири АДРЕСА_2 . Наразі спільне володіння і користування квартирою АДРЕСА_1 сторонами є неможливим у зв`язку з неприязними стосунками між співвласниками. Позивач вважає, що припинення права власності відповідачки не завдасть істотної шкоди її інтересам, як співвласника, та заявляє вимогу про припинення права власності відповідачки на частку у спільному майні з одночасним присудженням їй грошової компенсації. Загальна вартість зазначеної квартири складає 743 871,25 грн. (сплачено позивачем за придбання квартири), тому після проведення судової будівельно-оціночної експертизи ринкової вартості квартири позивачем буде внесено на депозитний рахунок суду грошові кошти у якості попереднього внесення вартості частки відповідачки.

Також, автомобіль марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 є неподільною річчю, сторони не можуть домовитись про порядок користування автомобілем, спільне користування сторонами зазначеним автомобілем є неможливим у зв`язку із неприязними стосунками, таке припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки з огляду на те, що їй буде виплачено матеріальну компенсацію вартості її частки та позивач заявляє вимогу про припинення права власності відповідачки на частку у спільному майні з одночасним присудженням їй грошової компенсації. Після розірвання шлюбу зазначений автомобіль фактично залишився у користуванні позивача, відповідачка автомобілем не користується та витрат на його утримання не несе. Середня ринкова вартість автомобілю Ford Focus 2016 р.в. відповідно до даних веб-порталу auto.ria.com складає 300 000 грн., тому після проведення судової експертизи ринкової вартості автомобілю позивачем буде внесено на депозитний рахунок суду грошові кошти у якості попереднього внесення вартості частки відповідачки.

Відповідачка фактично ані квартирою, ані автомобілем не користується, тому припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки з огляду на те, що їй буде виплачено матеріальну компенсацію вартості її частки квартири та автомобілю. У зв`язку із чим, просить суд Припинити право власності ОСОБА_7 на 17/100 частин квартири АДРЕСА_1 шляхом виплати грошової компенсації вартості частки з депозитного рахунку суду у розмірі 371 935,63 грн. Припинити право власності ОСОБА_7 на частину автомобіля марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 шляхом виплати грошової компенсації вартості частки з депозитного рахунку суду у розмірі 150 000,00 грн. Виплатити ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію вартості припиненої 17/100 у праві власності квартири АДРЕСА_1 в розмірі 371 935,63 грн. за рахунок коштів, внесених позивачем ОСОБА_1 на рахунок Державної казначейської служби України, м. Київ НОМЕР_4 відповідно квитанції. Виплатити ОСОБА_7 грошову компенсацію вартості припиненої у праві власності автомобілю марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 за рахунок коштів, внесених позивачем ОСОБА_1 на рахунок Державної казначейської служби України, м. Київ НОМЕР_4 відповідно квитанції. Визнати за ОСОБА_1 право власності на 17/100 частин квартири АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину автомобіля марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 . Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судові витрати.

04 грудня 2023 року від представника позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої зазначив, що відповідачка у відзиві на позовну заяву не погодилась з обставинами, викладеними у позові, зазначала, що для вирішення заявлених позовних вимог необхідний висновок експерта.

Позивач просив суд: 1) Припинити право власності ОСОБА_4 на 17/100 частин квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, шляхом виплати грошової компенсації вартості частки з депозитного рахунку суду у розмірі 404 509,05 грн.; 2) Припинити право власності ОСОБА_4 на 1/2 частини автомобіля марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 шляхом виплати грошової компенсації вартості частки з депозитного рахунку суду у розмірі 126 465,39 грн.; 3) Виплатити ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості припинених 17/100 частин у праві власності квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, в розмірі 404 509,05 грн. за рахунок коштів, внесених позивачем ОСОБА_1 на рахунок Державної казначейської служби України, м. Київ НОМЕР_4 відповідно квитанції; 4) виплатити ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості припиненої 1/2 частини у праві власності автомобілю марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 в розмірі 126 465,39 грн. за рахунок коштів, внесених позивачем ОСОБА_1 на рахунок Державної казначейської служби України, м. Київ НОМЕР_4 відповідно квитанції; 5) Визнати за ОСОБА_1 право власності на 17/100 частин квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37; 6) Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) право власності на 1/2 частини автомобіля марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 ; 7) Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати з судового збору за подання позовної заяви в розмірі: 5309,75 грн., та проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи в розмірі 8000 грн., судової транспортно-товарознавчої експертизи в розмірі 3000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

РішеннямОвідіопольського районного суду Одеської області від 19 вересня 2024 рокуПозовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, визнання права власності - задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_4 на 17/100 частин квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, шляхом виплати грошової компенсації вартості частки з депозитного рахунку суду у розмірі 404 509,05 грн.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 17/100 частин квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, що належала ОСОБА_6 згідно Постанови Одеського апеляційного суду від 25.07.2022 року (справа №509/3416/18).

Виплачено ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості припинених 17/100 частин у праві власності квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37, в розмірі 404 509,05 грн. за рахунок коштів, внесених позивачем ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на рахунок Державної казначейської служби України, м. Київ НОМЕР_4 відповідно до платіжної інструкції АТ КБ «Приватбанк» від 28.03.2024 року 0.0..1

Припинено право власності ОСОБА_4 на 1/2 частини автомобіля марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 шляхом виплати грошової компенсації вартості частки з депозитного рахунку суду у розмірі 126 465,39 грн.

Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) право власності на 1/2 частини автомобіля марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , що належала ОСОБА_6 згідно Постанови Одеського апеляційного суду від 25.07.2022 року (справа №509/3416/18).

Виплачено ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості припиненої 1/2 частини у праві власності автомобілю марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 в розмірі 126 465,39 грн. за рахунок коштів, внесених позивачем ОСОБА_1 на рахунок Державної казначейської служби України, м. Київ НОМЕР_4 відповідно до платіжної інструкції АТ КБ «Приватбанк» від 28.03.2024 року 0.0..1.

Стягнуто з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ) судові витрати по справі в розмірі 16 309,75 гривень, які складаються з: судового збору за подання позовної заяви в розмірі: 5309,75 гривень, та витрати за проведення судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи в розмірі 8000 гривень, судової транспортно-товарознавчої експертизи в розмірі 3000 гривень.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що доцільним є припинити право власності відповідача на 17/100 частки квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частини автомобіля Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 (що визнані за нею 25.07.2022 року постановою Одеського апеляційного суду у справі №509/3416/18 під час вирішення питання про поділ майна подружжя), та визнати за позивачем право власності на 17/100 частин квартири АДРЕСА_1 , та на 1/2 частини автомобіля Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , та стягнути з депозитного рахунку Овідіопольського районного суду Одеської області на користь Відповідачки компенсацію вартості її 17/100 частин квартири АДРЕСА_1 в розмірі 404 509,05 грн, та виплатити грошову компенсацію вартості припиненої 1/2 частини у праві власності автомобілю марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 в розмірі 126 465,39 грн..

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 вересня 2024 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, визнання права власності.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не взято до уваги, що у даній справі не існувало жодної із підстав, що передбачені ст. 365 ЦК України і, відповідно, не було правового підґрунтя для задоволення позовної заяви, що було грубим порушення норм матеріального права, а також не відповідає численним висновкам Верховного Суду.

Вказує, що судом не взято до уваги, що квартира, що є предметом даного спору є єдиним житлом не лише відповідачки, але й її малолітнього сина, який проживає з матір`ю і є членом сім`ї, якому теж завдається істотна школа.

Судом не взято до уваги матеріальне становище відповідачки, на даний момент, та той факт, що на її утриманні перебуває малолітня дитина, яка потребує особливого дороговартісного лікування на постійній основі. Заробітна плата відповідачки не дозволяє їй придбати інше житло, а сума компенсації є смішною, з огляду на ринок нерухомості і покриє максимум рік-два оренди житла.

Судом не взято до уваги, що вирішення даного спору напряму впливав на права та інтереси малолітнього сина сторін, який з народження проживає з матір`ю. Відповідно, задовольнивши позовну заяву, суд першої інстанції фактично залишив дитину на вулиці, чим завдав шкоди. При цьому, хлопчик хворіє з народження, потребує особливого догляду, а такий стрес може мати непоправні наслідки для дитини. Окрім того, враховуючи обставини справи та імперативну норму ст. 19 СК України, до участі у спорі обов`язково мав бути залучений орган опіки та піклування. Тут же, звертає увагу суду, що неналежний склад сторін є самостійною підставою для скасування судового рішення.

Суд першої інстанції фактично дозволив позивачу використати судовий розгляд в якості предмету помсту та маніпуляції. Відповідачкою надано численну кількість доказів, які вказують, що позивачу не потрібна ні квартира, що є предметом спору, ні машина. Позивач діє виключно з мотивів помсти і воює проти власної дитини та колишньої дружини, що є підлою та недостойною поведінкою. Відповідачкою було надано численну кількість доказів домашнього насильства з боку позивача, доказів відкриття щодо нього кримінального провадження, доказів того, що відповідачка добивалась примусового вселення в квартиру, оскільки позивач постійно міняв замки та доказів викрадення позивачем автомобіля. Позивач викрав авто, чинить перешкоди доступу у квартирі і у своєму позові пише, що відповідачка не бажає користуватись цим майном.

Судом не взято до уваги того факту, що відповідачка з сином проживають в Україні і потребують житла. При цьому, позивач є моряком і в Україні давно не проживає і не має наміру повертатись.

Судом грубо порушено принцип змагальності сторін, за яким кожна із сторін повинна довести належними та допустимими доказами обставини на які вона посилається. Відповідачка зі свого боку надала десятки документів, натомість позивач жодного. Ним надано виключно інформативні документи, як от документи, що підтверджують право власності на житло. Але натомість зі сторони позивача не було надано жодного доказу, який би підтверджував правомірність позовних вимог і існування хоча б однієї підстави, що передбачені ст. 365 ЦК України.

Судом взято до уваги односторонні висновки експертів щодо вартості майна, що надані позивачем. З даних висновків вбачається, що вартість і квартири, і машини є істотно заниженою навмисно. Відповідачкою зі свого було надано доказів, які вказували що дані висновки є замовними і необ`єктивними.

Також судом залишено без уваги той факт, що автомобіль, що є спільною власністю сторін переховується позивачем і фактично перебуває у користуванні третьої особи, яка не відома відповідачці. Фактично експлуатація автомобіля, його зношення чи пошкодження є відповідальністю позивача, який повинен не лише повернути автомобіль позивачці, але й відшкодувати збитки, що були завдані їй щодо зношення автомобіля, про що нами буде заявлено окремий позов.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.09.2024 року - залишити без змін.

В обґрунтування зазначає, що зазначене рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню.

Вказує, що поважних та об`єктивних причин неподання доказів в необхідні строки скаржником не зазначено, а посилання скаржника, що суд першої інстанції послався у рішення суду на докази сторони позивача спростовується принципом змагальності сторін, тому просить суд апеляційної інстанції відмовити в задоволенні клопотання про долучення доказів, яке міститься в тексті апеляційної скарги та відмовити у долучені до матеріалів справи.

Зазначає, що у разі настання будь-якої підстави, зазначеної у п.1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України щодо припинення права особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників.

Однак, враховуючи обставини справи та докази надані стороною позивача, підтверджується навіть всі три підстави щодо припинення що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників.

Вказує, що припинення права власності відповідачки на 17/100 частки квартири, з наданням компенсації вартості її частки не призведе до зміни місця проживання дитини, не усуне дитину від можливого спадкування такої квартири, а коли дитина досягне 14 років вона зможе вільно обрати місце свого проживання, жити як з батьком так і з матір`ю.

Крім того, проживання дитини спільно з батьками між якими склалися неприязні відносини, існують сварки, явно не відповідає інтересам дитини, а тому в даний період часу інтересам дитини відповідає її проживання разом з матір`ю, окремо від батька.

Скаржником не надано жодних доказів на спростування вартості автомобілю станом на момент розгляду справи в суді першої інстанції. Відповідачка жодного разу за час розгляду справи в суді першої інстанції не надала, не запропонувала позивачу дійти згоди щодо вартості зазначеного автомобілю, однак сторони визнали, що користуватися транспортним засобом неможливо одночасно обом.

Будь-якого спору щодо користування вищенаведеним автомобілем позивачем між сторонами не існувало, відповідачка взагалі не зверталась до позивача в досудовому або в судовому порядку з вимогами передати їй у приватну власність вищенаведений автомобіль зі сплатою ОСОБА_1 компенсацію вартості його частки.

Більш того, відсутні судові рішення про накладення обтяження або арешту на вказаний автомобіль, у зв`язку з чим позивач мав законне право користуватись даним автомобілем на власний розсуд.

Наголошує на тому, що спори між сторонами цієї справи про цивільні права та обов`язки підлягають вирішенню виключно в досудовому або судовому порядку, проте, доказів наявності спору щодо користування позивачем вказаного автомобілю до суду не надано.

Просить суд врахувати, що спільне користування вказаного автомобілю сторонами не відповідає інтересам жодної зі сторін, адже розробити такий порядок спільного використання автомобілю який влаштує всіх учасників даної справи не вбачається за можливе.

Відповідачка зазначає, що протягом п`яти років вона не могла користуватись автомобілем, але вона залишає поза увагою суду питання утримання такого автомобілю протягом усіх цих років. Користування автомобілем не приносить доходів, це перш за все несення його власником (власниками) витрат на заправку, технічне обслуговування, ремонт, страхування, паркування та інше.

Відповідачка не заявляє про те, що вона несла тягар утримання даного майна, має можливість утримувати даний автомобіль, не заявляє вимоги про передачу цього автомобілю у її власність, зі сплатою позивачу компенсації вартості його частки.

Вважає, що припинення права власності на автомобіль Відповідачки та отримання нею грошової компенсації відповідатиме її інтересам, адже вона отримає грошові кошти та зможе придбати на них власний автомобіль

Враховуючи, що батько та мати мають рівний обсяг прав та обов`язків щодо дитини, наданням компенсації вартості її частки не призведе до зміни місця проживання дитини, не усуне дитину від можливого спадкування такої квартири, а коли дитина досягне 14 років вона зможе вільно обрати місце свого проживання, жити як з батьком так і з матір`ю.

Таким чином, оскаржене рішення суду не зачіпає інтереси дитини та позовні вимоги не містять розгляд питання щодо припинення дитиною права користування житловим приміщення, а тому залучення органу опіки та піклування є безпідставним

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

18 квітня 2025 року стороною відповідача було подано відповідь на відзив у якому просили суд відхилити заперечення наведені представником ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу.

Вказує, що доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи.

08 травня 2025 року представник позивача надав заперечення на відповідь на відзив у яких просив суд відмовити ОСОБА_4 у приєднанні до матеріалів справи та поновленні строку на подання доказів; у долученні до матеріалів справи та поновленні пропущеного строку на подачу до суду доказів; відхилити заперечення ОСОБА_4 , наведені її представником, адвокатом Грищук Катериною Петрівною у відповіді на відзив на апеляційну скаргу від 18.04.2025; апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 Грищук Катерини Петрівни - залишити без задоволення, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.09.2024 - залишити без змін.

Щодо явки сторін.

Сторони та їх представники з`явились до судового засідання та надали свої пояснення суду.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, сторону відповідача та представників сторін, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 15.10.2014 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби ОМУЮ, про що було складено актовий запис №1449.

22.09.2015 на ім`я ОСОБА_1 у період шлюбу було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

18.01.2018 на ім`я ОСОБА_4 у період шлюбу було зареєстровано право власності на автомобіль марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

25.07.2022 постановою Одеського апеляційного суду у справі №509/3416/18 під час вирішення питання про поділ майна подружжя:

- визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на 17/50 частин квартири АДРЕСА_1 ;

- визнано за ОСОБА_1 право власності на 83/100 частини квартири АДРЕСА_1 ;

- визнано за ОСОБА_6 право власності на 17/100 частини квартири АДРЕСА_1 ;

- визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частини автомобіля марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 ;

- визнано за ОСОБА_6 в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на частини автомобіля марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 .

В позовній заяві, позивач зазначає, що наразі спільне володіння і користування квартирою АДРЕСА_1 сторонами є неможливим у зв`язку з неприязними стосунками між співвласниками.

Позивач вважає, що припинення права власності відповідачки не завдасть істотної шкоди її інтересам, як співвласника, та заявляє вимогу про припинення права власності відповідачки на частку у спільному майні з одночасним присудженням їй грошової компенсації.

Також, автомобіль марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 є неподільною річчю, сторони не можуть домовитись про порядок користування автомобілем, спільне користування сторонами зазначеним автомобілем є неможливим у зв`язку із неприязними стосунками, таке припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки з огляду на те, що їй буде виплачено матеріальну компенсацію вартості її частки та позивач заявляє вимогу про припинення права власності відповідачки на частку у спільному майні з одночасним присудженням їй грошової компенсації.

Після розірвання шлюбу зазначений автомобіль фактично залишився у користуванні позивача, відповідачка автомобілем не користується та витрат на його утримання не несе.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.5 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частинами першою - третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17, від 24 листопада 2021 року у справі № 754/16751/18. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном (постанова Верховного Суду від 18 липня 2019 року по справі № 210/2236/15-ц.

При цьому, відповідно до ст. 365 ЦК України згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання грошової компенсації за його частку не потрібно (позивачу лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду).

В той же час, слід зазначити, що вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні (рішення ЄСПЛ від 21.03.2011 у справі "Андрій Руденко проти України").

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України.

Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 (провадження N 14-40цс21) вказано, що "право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 25.07.2022 постановою Одеського апеляційного суду у справі №509/3416/18 під час вирішення питання про поділ майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на 83/100 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_6 право власності на 17/100 частини квартири АДРЕСА_1 .

За характеристикою приміщень вказана квартира, загальною площею 59,5 кв.м, є двокімнатною, розташована на восьмому поверсі будинку, складається з двох житлових кімнат площами 18,60 кв. м та 13,80 кв. м, кухні площею 8,40 кв. м, вбиральні (сполученої) площею 1,30 кв. м, ванної кімнати площею 4,20 кв. м, коридору площею 9,20 кв. м та комори площею 3,30 кв. м.

Судовим експертом Чорною Ю.П. на підставі договору № 30-23 від 13.10.2023 на надання послуг з проведення судової експертизи було проведено відповідну експертизу та надано висновок експерта № 39/2023 від 13.11.2023 судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи у цивільній справі № 509/4496/23.

Відповідно до висновків, викладених у вищенаведеному висновку експерта виділити в натурі 17/100 частки квартири АДРЕСА_1 , не вбачається за можливе. Питання про те чи є 17/100 частки квартири АДРЕСА_1 незначною або розмір такої частки є значним не входить в компетенцію експерта-будівельник, не відноситься до технічних питань, які потребують застосування спеціальних знань. Надати відповідь на поставлене питання експерту не надається можливим.

Вказане, згідно положень ст.365 ЦК України, є обставиною, відповідно до якої судом може бути припинено право особи на частку у спільному майні та здійснено поділ шляхом визнання права власності кожним з власників за окремими об`єктами нерухомості з виплатою грошової компенсації.

Разом з тим суд першої інстанції вірно врахував, що у відповідності до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до висновку експерта Чорної Ю.П. № 39/2023 від 13.11.2023 ринкова вартість квартири АДРЕСА_3 в межах порівняльного підходу на дату оцінки 13.11.2023 становить (без ПДВ): 2 379 465,00 грн.

З огляду на викладене, вартість 17/100 частин цієї квартири, належної відповідачці, становить 404 509,05 грн. (2 379 465:100*17).

Також, автомобіль марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 є неподільною річчю, сторони не можуть домовитись про порядок користування автомобілем, спільне користування сторонами зазначеним автомобілем є неможливим у зв`язку із неприязними стосунками.

В судовому засіданні встановлено, що після розірвання шлюбу зазначений автомобіль фактично залишився у користуванні позивача, відповідачка автомобілем не користується.

03.11.2023 на замовлення учасника справи був складений висновок експерта № 238-23 судової транспортно-товарознавчої експертизи колісного транспортного засобу FORD FOCUS, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до вищенаведеного висновку експерта № 238-23 ринкова вартість автомобіля FORD FOCUS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 02.11.2023 визначається рівною 252 930,78 грн.

З огляду на викладене, вартість 1/2 частини вказаного автомобіля становить 126 465,39 грн. (252 930,78:2).

Отже, загальний розмір грошової компенсації, що підлягає виплаті відповідачці, з урахуванням наданих експертами висновків, становить: 530 974,44 грн. (126 465,39 + 404 509,05).

З матеріалів справи вбачається, позивачем ОСОБА_1 на рахунок Державної казначейської служби України, м. Київ НОМЕР_4 відповідно до платіжної інструкції АТ КБ «Приватбанк» від 28.03.2024 року 0.0..1 внесено грошові кошти в розмірі 530 974,44 грн. Ця обставина підтверджується квитанцією (а.с.220 т.2).

З огляду на це суд першої інстанції вважав допустимим припинити право власності відповідача на 17/100 частки квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частини автомобіля Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 (що визнані за нею 25.07.2022 року постановою Одеського апеляційного суду у справі №509/3416/18 під час вирішення питання про поділ майна подружжя), та визнати за позивачем право власності на 17/100 частин квартири АДРЕСА_1 , та на 1/2 частини автомобіля Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , та стягнути з депозитного рахунку Овідіопольського районного суду Одеської області на користь Відповідачки компенсацію вартості її 17/100 частин квартири АДРЕСА_1 в розмірі 404 509,05 грн, та виплатити грошову компенсацію вартості припиненої 1/2 частини у праві власності автомобілю марки Ford Focus 2016 р.в., д/н НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 в розмірі 126 465,39 грн.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною скаржника не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Скаржником до апеляційної скарги долучено нові докази, які не були досліджені в суді першої інстанції, а саме: копія витягу №390797952; копія витягу з реєстру територіальної громади від 09.09.2024; копія довідки від 30.09.2024 № 70, що видана Одеським закладом дошкільної освіти «Ясла-садок» № 165 Одеської міської ради; копія Декларації №0001-8А72-К010; копія довідки від 24.09.2024, що видана лікарем ОСОБА_8 ; копія довідки від 25.09.2024, що видана Фітнес центром «Форма»; копія довідки від 04.10.2024 №01-33/106 та від 04.10.2024 р. №01- 33/108, що видана Одеським ліцеєм № 55 Одеської міської ради; копія Консультативного висновку дитячого неврологу від 06.09.2024; копія висновку експерта №1810Е/24 транспортно-товарознавчої експертизи КТЗ від 21.10.2024 р.

Згідно з статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У п.6 ч.2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. З ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення п.6 ч.2 ст. 356, ч.1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 12.08.2020 року у справі № 704/192/18.

Також Верховний суд визнав незаконним прийняття доказів в апеляційній інстанції, оскільки такі дії допускаються у «виняткових випадках», якщо учасник довів неможливість їх подання з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ВС/КГС у справі № 46/603 від 01.07.2021).

Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції, а не чекати, коли їм буде відмовлено у задоволенні позовних вимог за недоведеністю, та потім вишукувати нові докази і долучати їх до апеляційної скарги.

Також представником відповідача зазначено, що транспортно-товарознавча експертиза КТЗ була зроблена на стадії апеляційного оскарження у зв`язку з тим, що суд першої інстанції поклав у основу судового рішення судову експертизу судової товарознавчої експертизи колісного транспортного засобу FORD FOCUS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , яка надана позивачем.

Однак колегія суддів звертає увагу, що відповідачка не була позбавлена можливості звернутися до суду першої інстанції у строк встановлений ЦПК України з клопотанням щодо проведення транспортно-товарознавча експертиза та вказане право було роз`яснено під час судових засідань суду першої інстанції.

Відповідачка просить долучити їх у якості доказів висновок експерта №1810Е/24 транспортно-товарознавчої експертизи КТЗ від 21.10.2024, однак не наводить об`єктивних причин, які перешкоджали надати зазначені докази до суду першої інстанції, під час розгляду справи, оскільки як вбачається з матеріалів справи про існування даного судового спору відповідачка знала, відповідачка у суді першої інстанції була представлена адвокатом.

Враховуючи викладене, з моменту подання позовної заяви 31.07.2023, та до постановлення рішення суду 19.09.2024 було достатньо часу для подання доказів для заперечення вимог позивача.

Поважних та об`єктивних причин неподання доказів в необхідні строки скаржником не зазначено, а посилання скаржника, що суд першої інстанції послався у рішення суду на докази сторони позивача та неможливістю їх здобуття спростовується принципом змагальності сторін, тому суд апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні клопотання про долучення доказів, яке міститься в тексті апеляційної скарги та відмовляє у долучені до матеріалів справи.

Крім того, відповідачкою 18.04.2025 подано клопотання про долучення доказів, проте, докази, що не досліджувались судом першої інстанції не підлягають приєднанню до матеріалів справи оскільки є неналежними, також вказані докази не входять до предмету доказування у даній справі.

Спір про визначення місця проживання дитини є немайновим спором та стосується визначення права дитини на проживання з одним з батьків.

Припинення права власності Відповідачки на 17/100 частки квартири, з наданням компенсації вартості її частки не усуне дитину від можливого спадкування такої квартири, а коли дитина досягне 14 років вона зможе вільно обрати місце свого проживання, жити як з батьком так і з матір`ю. Припинення права власності Відповідачки на 17/100 частки квартири не впливає на право дитини проживати з матір`ю за рішенням суду або проживати з батьком після досягнення 14 років.

Крім того, позов до Київського районного суду м. Одеси був поданий ОСОБА_4 вже після ухвалення рішення по справі № 509/4496/23, на момент ухвалення рішення у справі №509/4496/23 рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2025 ще не існувало.

Відтак, оскільки на момент ухвалення рішення у справі № 509/4496/23 спору щодо визначення місця проживання дитини ще не існувало відповідачка безпідставно вважає, що рішення у справі № 947/34880/24 щодо визначення місця проживання дитини має значення для розгляду справи № 509/4496/23 в апеляційному провадженні.

Відповідачка фактично ініціювала зібрання та отримання вищенаведених документів вже після винесення Овідіопольським районним судом Одеської області рішення у справі № 509/4496/23 від 19.09.2024 по справі № 509/4496/23.

Отже, на момент ухвалення рішення у справі № 509/4496/23 вищенаведених документів не існувало, Овідіопольський районний суд Одеської області не досліджував та не оцінював вказані документи, а тому долучення їх на стадії апеляційного перегляду є недоцільним.

Твердження скаржника відносно того, що суд першої інстанції порушив норму матеріального права, а саме: ст. 365 ЦК України стосовно квартири є необґрунтованим з огляду на таке.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1)частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії судців Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі N 754/16751/18 (провадження N 61-10039св21) зроблено висновок, що: "аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України ("таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї") перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи".

За характеристикою приміщень вказана квартира, загальною площею 59,5 кв.м, є двокімнатною, розташована на восьмому поверсі будинку, складається з двох житлових кімнат площами 18,60 кв. м та 13,80 кв. м, кухні площею 8,40 кв. м, вбиральні (сполученої) площею 1,30 кв. м, ванної кімнати площею 4,20 кв. м, коридору площею 9,20 кв. м та комори площею 3,30 кв. м. З огляду на те, що частка відповідачки 17/100 складає 10,12 кв.м, виділити в натурі таку частку квартири відповідно до регламентованих нормативно технічних вимог ДБН В.2.2.-15:2019 технічно неможливо адже окремі кімнати квартири є більшими за площу частки відповідачки.

Згідно із законодавством, на кожну особу має припадати не менше як 13,65 кв.м загальної площі відповідно до постанови Кабінету міністрів України №409 від 06.08.2014 року.

Відсутня технічна можливість відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва виділити в натурі належну відповідачці на праві власності 17/100 частини квартири, яка б відповідала самостійній квартирі в складі житлових і підсобних приміщень із забезпеченням необхідними інженерними комунікаціями. Житлова і підсобна площа, яка припадає на 17/100 частини квартири згідно нормативних документів менше мінімальної, що виключає можливість виділу частки відповідачки в натурі.

Отже, частка відповідачки у праві спільної часткової власності є незначною та технічно не можливо здійснити виділ в натурі частки відповідачки в розмірі 17/100 частини квартири АДРЕСА_2 .

Наразі спільне володіння і користування квартирою АДРЕСА_1 сторонами є неможливим у зв`язку з неприязними стосунками між співвласниками.

Судовим експертом Чорною Ю.П. на підставі договору № 30-23 від 13.10.2023 на надання послуг з проведення судової експертизи було проведено відповідну експертизу та надано висновок експерта № 39/2023 від 13.11.2023 судової будівельно-технічної, оціночно-будівельної експертизи у цивільній справі № 509/4496/23.

Відповідно до висновків, викладених у вищенаведеному висновку експерта виділити в натурі 17/100 частки квартири АДРЕСА_2 , не вбачається за можливе.

Позивач зазначає, що сплачує комунальні платежі, після розірвання шлюбу саме за рахунок позивача здійснювався поточний ремонт у квартирі АДРЕСА_1 , в той час як відповідачка зазначеним майном не користується, як співвласник квартири не приймає участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, а також не несе відповідальності перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідачка квартирою не цікавиться.

Наявність напруги між сторонами підтверджується доказами як зі сторони позивача так і відповідача, та визнано неодноразово сторонами під час розгляду справи.

В матеріалах справи наявні заяви відповідачки до поліції стосовно домашнього насильства (долучені разом з відзивом відповідачки у суді першої інстанції).

Проте, матеріали справи не містять будь-який обвинувальний вирок суду, постанов про притягнення позивача до адміністративної чи іншої передбаченої законом відповідальності, що набрали законної сили та, зокрема, стосуються подій викладених у відзиві щодо нанесених тілесних ушкоджень, вчинення домашнього насильства та інших, наведених відповідачкою обставин.

Однак вказане свідчить про напругу між сторонами по справі, що унеможливлює спільне проживання їх в одному приміщенні.

Крім того, конфлікт між сторонами (який визнаний сторонами в усіх процесуальних документах, долучених до матеріалів справи) та проживання разом у вказаній квартирі суперечить інтересам дитини, у вказаній обстановці неможливо створення комфортної, перш за все для дитини, атмосфери, виявляти взаємну повагу одне до одного.

В обґрунтування доводів про те, що припинення права власності на квартиру завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки представником зазначено, що іншого майна, де б ОСОБА_9 могла б жити із спільним сином вона не має, тому для неї припинення права власності на її частину квартири АДРЕСА_2 завдасть істотної шкоди та шкоди інтересам і не лише їй, а і спільному сину.

Проте, скаржник не заперечує, що вона більше п`яти років не проживає у квартирі та не користується нею, а тому виплата відповідачці грошової компенсації вартості 17/100 частки квартири відповідатиме її інтересам.

Посилання скаржника, що припинення її права власності на квартиру завдасть істотної шкоди інтересам їх спільній дитині, колегія суддів не приймає, оскільки відповідачка не зазначає у чому саме полягає істотна шкода інтересам дитини, які права та інтереси дитини будуть порушені, звужені або обмежені.

Батько, мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (ч. 1 - ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України).

Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідачка зазначає, що дитина разом з нею проживає у квартирі АДРЕСА_4 .

Отже, припинення права власності Відповідачки на 17/100 частки квартири, з наданням компенсації вартості її частки не призведе до зміни місця проживання дитини, не усуне дитину від можливого спадкування такої квартири, а коли дитина досягне 14 років вона зможе вільно обрати місце свого проживання, жити як з батьком так і з матір`ю.

Проживання дитини спільно з батьками між якими склалися неприязні відносини, існують сварки, явно не відповідає інтересам дитини, а тому в даний період часу інтересам дитини відповідає її проживання разом з матір`ю, окремо від батька.

Крім того, судова колегія враховує пояснення представника позивача в суді апеляційної інстанції який зазначив що позивач жодним чином не бажає виселяти власну дитину з спірного житла і предмет судового дослідження не стосується виселення сторін, крім того, позивач вніс значну суму у якості компенсації вартості автомобіля та квартири що є значною гарантією передбаченою законом захисту майнових прав відповідачки, тому твердження скаржника відносно того, що суд першої інстанції порушив норму матеріального права, а саме: ст. 365 ЦК України стосовно квартири зводиться до власного трактування норм законодавства та переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано вірно оцінку.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу припинення права власності на автомобіль Ford Focus та отримання компенсації вартості частки зазначеного автомобіля, апеляційний суд зазначає наступне.

Позиція скаржника стосовно скасування рішення Овідіольського районного суду Одеської області від 19.09.2024 в частині щодо припинення права власності на автомобіль Ford Focus та отримання компенсації вартості частки зазначеного автомобіля є незрозумілою та неоднозначною.

Зокрема, відповідачка просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні зазначеної позовної вимоги, проте, в обґрунтування причин такої відмови зазначає про те, що вона не згодна з вартістю цього автомобілю, зазначеною у експертному висновку №238-23, де ринкова вартість автомобіля FORD FOCUS, реєстраційний номер НОМЕР_7 , станом на 02.11.2023 визначається рівною 252 930,78 грн..

Втім, жодних доказів на спростування вищенаведеної вартості автомобілю станом на момент розгляду справи в суді першої інстанції надано не було, клопотань про проведення експертизи не заявляла та надала висновок експерта лише після винесення оскаржуваного рішення, вже безпосередньо суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості будь-якого спору щодо користування вищенаведеним автомобілем позивачем, відповідачка не зверталась до позивача в досудовому або в судовому порядку з вимогами передати їй у приватну власність вищенаведений автомобіль зі сплатою ОСОБА_1 компенсацію вартості його частки.

Більш того, відсутні судові рішення про накладення обтяження або арешту на вказаний автомобіль, у зв`язку з чим позивач мав законне право користуватись даним автомобілем на власний розсуд.

Колегія суддів враховує, що спільне користування вказаного автомобілю сторонами не відповідає інтересам жодної зі сторін, адже розробити такий порядок спільного використання автомобілю який влаштує всіх учасників даної справи не вбачається за можливе.

Відповідачка зазначає, що протягом п`яти років вона не могла користуватись автомобілем.

Відповідачка не заявляє про те, що вона несла тягар утримання даного майна, має можливість утримувати даний автомобіль, не заявляє вимоги про передачу цього автомобілю у її власність, зі сплатою позивачу компенсації вартості його частки.

Апеляційний суд вважає, що саме рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.09.2024 більше не продовжує стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем, а також це рішення не вимагає від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі N 910/3009/18 (пункт 63)).

Посилання скаржника в апеляційній скарзі щодо неналежного складу сторін у цивільній справі, зокрема незалучення органу опіки та піклування до розгляду справи у зв`язку з розглядом питання щодо припинення дитиною права користування житловим приміщенням є безпідставним.

Враховуючи, що батько та мати мають рівний обсяг прав та обов`язків щодо дитини, наданням компенсації вартості її частки не призведе до зміни місця проживання дитини, не усуне дитину від можливого спадкування такої квартири, а коли дитина досягне 14 років вона зможе вільно обрати місце свого проживання, жити як з батьком так і з матір`ю.

Таким чином, оскаржене рішення суду не зачіпає інтереси дитини та позовні вимоги не містять розгляд питання щодо припинення дитиною права користування житловим приміщення, а тому залучення органу опіки та піклування є безпідставним.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Грищук Катерини Петрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко