УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 758/6540/18

провадження № 61-15378ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Дундар І. О., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи - Головне територіальне управління юстиції в м. Києві, Ківерцівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, правочинів, визнання незаконною державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просили:

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Четвертою Київською державною нотаріальною конторою 12 червня 2013 року після смерті ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_3 на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстровий № 3-304;

визнати незаконною державну реєстрацію права власності на вказану частку квартири за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Київською державною нотконторою 12 червня 2013 року після смерті ОСОБА_6 , реєстровий № 3-304;

визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7 на 1/8 частку квартири; визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7 на 1/8 частку цієї квартири.

У січні 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 збільшили позовні вимоги і просили додатково:

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. 16 квітня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 2729;

визнати незаконною державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. 16 квітня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2729.

У лютому 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з клопотанням про збільшення позовних вимог, в якому додатково просили:

визнати недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. 16 квітня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 2725;

визнати незаконною державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С. П. 16 квітня 2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2729.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат позивачів - ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить частка у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира). Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є його мати - ОСОБА_7 та дружина - ОСОБА_3 . 20 червня 2013 року ОСОБА_3 видане свідоцтво про право на спадщину за законом на частку спірної квартири. При видачі вказаного свідоцтва не було включено до спадкування ОСОБА_7 , оскільки відповідач не повідомила нотаріуса про неї.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року ОСОБА_7 визначено додатковий строк для прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_6 . ОСОБА_7 подала до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті сина. 07 лютого 2015 року нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки Четвертою Київською державною нотаріальною конторою 12 червня 2013 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом на все спадкове майно після смерті ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_3 .

ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 червня 2013 року. Але ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 18 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року, в задоволенні позову про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом, відмовлено.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина, до складу якої увійшли: житловий будинок АДРЕСА_2 та частка у праві спільної власності на квартиру. Позивачі прийняли спадщину після померлої ОСОБА_7 та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок АДРЕСА_2 . З приводу спадкового майна у вигляді частки квартири нотаріусом винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю у них правовстановлюючого документа на квартиру.

ОСОБА_3 не мала права на спадкування всієї частки спадкового майна після смерті ОСОБА_6 , оскільки, крім неї, ще були спадкоємці, тому не вправі була розпоряджатися спірною квартирою, оскільки на час її відчуження існував спір. ОСОБА_3 під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири приховала істотні для його укладення обставини і ввела нотаріуса та покупця в оману, повідомивши останнім про те, що судові спори щодо квартири не ведуться, прав щодо неї в третіх осіб в межах України немає.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення судів мотивовані тим, що на момент видачі оспорюваного свідоцтва ОСОБА_3 мала право на спадкування, померла ОСОБА_7 скористалась своїм правом та подала до суду позов про внесення змін до зазначеного свідоцтва, який постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року був задоволений, а тому правових підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 червня 2013 року, виданого ОСОБА_3 , немає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу та договору дарування недійсними, суди виходили із того, що позивачі не є сторонами оспорюваних договорів, а тому їхні відносини з відповідачами не носять характер договірних (зобов`язальних) відносин. Позивачі як власники майна можуть використовувати речово-правові способи захисту свого порушеного права. Правомірним способом захисту є звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Апеляційний суд також вказав, що посилання позивачів, на те, що вони на даний час не є власниками спірного майна, відповідно не в праві заявляти вимоги про витребування цього майна з чужого незаконного володіння, оскільки таким правом наділений лише власник, вони ж є спадкоємцями, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Апеляційний суд зазначив, що вимоги про визнання права власності та скасування державної реєстрації права власності самі по собі не зможуть забезпечити і гарантувати позивачам відновлення порушеного права, а тому не спроможні надати ефективний захист їх прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

04 грудня 2025 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

Разом з касаційною скаргою подане клопотання, яким заявник просить поновити строк на касаційне оскарження. Обґрунтовує тим, що повний текст постанови Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року отримано представником позивача лише 07 листопада 2025 року через електронний кабінет підсистеми ЄСІТС. На підтвердження додає копію листа Київського апеляційного суду від 07 листопада 2025 року про направлення учасникам справи копії оскарженого рішення.

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд на підставі статті 390 ЦПК України поновлює його.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суди попередніх інстанцій застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду: від 05 липня 2023 року у справі № 756/9405/21, від 20 травня 2021 року у справі № 361/953/16-ц, від 02 червня 2021 року у справі № 351/1317/18, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17, від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18, від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц, від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 916/780/18, від 29 червня 2022 року у справі № 383/258/21, від 14 листопада 2018 року у справі 2-316/2227/11, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20.

Касаційна скарга мотивована тим, що як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції, розглядаючи цю справу сім років, звели підставу відмови в позові лише до формального моменту - обрання позивачем способу захисту цивільного права та інтересу, який суди обох інстанцій вважали неналежними. При тому, що матеріальну сторону заявленого позову, дослідження доказів та обставин справи, в тому числі щодо незаконного позбавлення позивачів як спадкоємців можливості оформлення своїх спадкових прав на нерухоме майно обидві судові інстанції не досліджували, а обмежилися лише процесуальним моментом, що в свою чергу є порушенням цивільно-процесуального законодавства в частині дотримання розумних строків розгляду справи.

Вважає, що заявлені позивачем вимоги в повній мірі відновлять його порушені цивільні права на належне йому в порядку спадкування нерухоме майно, оскільки в разі задоволення його позовних вимог в кінцевому підсумку позивач зможе пред`явити таке рішення суду до органів державної реєстрації прав чи окремого державного реєстратора та за ним буде зареєстроване право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом на частку у спірній квартирі. Тобто, такий спосіб захисту буде кінцевим і не породжуватиме в подальшому будь-яких спорів щодо спірного спадкового майна.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 .

20 червня 2013 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 на частку у праві спільної власності на квартиру.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 12 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про надання додаткового строку для прийняття спадщини скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_7 задоволено, визначено ОСОБА_7 додатковий строк в три місяці для подання заяви в нотаріальну контору для прийняття спадщини після смерті сина ОСОБА_6 .

29 грудня 2014 року ОСОБА_7 подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлого сина - ОСОБА_6 .

Постановою державного нотаріуса Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Кравець Я. М. від 07 лютого 2015 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_7 на частку спірної квартири у зв`язку з відсутністю згоди спадкоємців щодо внесення змін до свідоцтва про право на спадщину та дійсністю в повному обсязі свідоцтва про право на спадщину, виданого 12 червня 2013 року № 3-304.

Постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 758/5329/15 рішення Подільського районного суду міста Києва від 08 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 15 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено, внесено зміни до свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_3 12 червня 2013 року Четвертою київською державною нотаріальною конторою, зазначивши, що спадкоємцями указаного у свідоцтві майна ОСОБА_6 , 1948 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_3 - частка та його мати - ОСОБА_7 - частка. Верховним Судом зазначено, що ОСОБА_7 прийняла спадщину після спливу строку для її прийняття, скориставшись визначеним їй додатковим строком для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6

16 квітня 2016 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири.

16 квітня 2016 року між ОСОБА_4 (дарувальник) та ОСОБА_5 (обдаровуваний) укладено договір дарування квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла.

05 липня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області з заявами про прийняття спадщини. Ківерцівською державною нотаріальною конторою Волинської області було заведено спадкову справу № 302/2016 після смерті їхньої матері ОСОБА_7 . Інші спадкоємці не звертались. На частину належного померлій ОСОБА_7 майна позивачам видані свідоцтва.

Відповідно до постанови державного нотаріуса Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Єрмолая Л. В. від 08 травня 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері - ОСОБА_7 на частки спірної квартири у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців (частини перша, друга статті 1296 ЦК України).

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23) зроблено висновок, що «ЦК України передбачає два способи захисту прав спадкоємця, якому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину: «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» (стаття 1300 ЦК України) та «визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину» (стаття 1301 ЦК України). Вибір способу захисту здійснює позивач. Свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним у випадку доведення існування «вад» на момент його видачі, які свідчать про те, що особа, якій видано свідоцтво, не мала права на спадкування (особа не є спадкоємцем, спадкоємці попередньої черги прийняли спадщину, заповіт є нікчемним тощо). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину застосовується за умови наявності у спадкоємця, якому воно видане, права на спадкування, однак в іншому розмірі, з огляду на невраховані права на спадщину інших спадкоємців. Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як на підставі рішення суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину. Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати, виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року в справі № 501/672/16-ц вказано, що «у справах про визнання права на частку в спільній частковій власності чи права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування».

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6?164цс12 зазначено, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 761/31879/15-ц вказано, що «оскільки відповідно до статті 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК, переходить до спадкоємців власника».

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16 (провадження № 14-93цс20)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно [...] Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Встановивши, що спадкодавець позивачів - ОСОБА_7 зверталася до суду з позовом про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_3 12 червня 2013 року, і такий позов постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 758/5329/15 задоволено, зазначено, що спадкоємцями указаного у свідоцтві майна ОСОБА_6 , 1948 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його дружина ОСОБА_3 - частка та його мати - ОСОБА_7 - частка, у наведеній справі встановлено, що ОСОБА_7 прийняла спадщину, суди зробили обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним вказаного свідоцтва, виданого ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування спірної квартири, суди правильно вказали, що оскільки між позивачами та відповідачами не існували договірні відносини, належним способом захисту їх порушеного права є звернення до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. Так само і вимоги про скасування державної реєстрації права власності самі по собі не зможуть забезпечити позивачам відновлення порушеного права. А оскільки спірне майно відчужувалося особам, які не є спадкоємцями, неможливим є і захист прав позивачів у межах вирішення спадкового спору за вимогою до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

За таких обставин правильним є висновок судів про відмову в задоволення вказаних позовних вимог.

Посилання на висновки, викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки не свідчать про те, що суди застосували норми права без їх урахування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 жовтня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року у справі № 758/6540/18.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

І. О. Дундар