ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 грудня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/4535/25

Головуючий у першій інстанції Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1885/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про відшкодування моральної шкоди.

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі ГУ ПФУ в Чернігівській області), в якому просив стягнути з відповідача на його користь 150 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначав, що рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі № 620/9564/24 задоволено його позов, визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Чернігівській області щодо виплати ОСОБА_1 пенсії, меншої ніж 8 мінімальних пенсій за віком, та стягнуто з Державного бюджету майнову шкоду. Указував, що через протиправну бездіяльність відповідача був змушений прикладати особисті додаткові зусилля для захисту порушених прав, вести тривалу переписку з Управлінням щодо забезпечення примусового виконання згаданого судового рішення, що негативно відобразилося на його самопочутті. Наголошував на тому, що моральну шкоду не можна відшкодувати повністю, оскільки немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Завдану моральну шкоду оцінив у сумі 150 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача 7 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Чернігівській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування дійсних обставин справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до безпідставності висновку суду першої інстанції про тривале невиконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі № 620/9564/24, оскільки воно набрало законної сили 28 січня 2025 року, а з позовом про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 звернувся вже 02 квітня 2025 року, тобто минуло лише 2 місяці.

Відповідач звертає увагу на те, що виконання рішення суду у справі № 620/9564/24 належить до компетенції органів Державної казначейської служби України, а не відповідача, тож уважає, що позивачем не доведено факту виникнення душевних страждань та причинно-наслідкового зв`язку між діями саме Головного управління та спричиненням моральної шкоди.

ГУ ПФУ в Чернігівській області указує, що за практикою Верховного Суду у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, саме позивач повинен довести, які конкретно дії або бездіяльність спричинили страждання чи приниження, яку шкоду вони заподіяли та її розмір.

Зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази того, що негативні емоції ОСОБА_1 досягли рівня страждань або приниження, які є моральної шкодою, а також відсутнє обґрунтування розміру морального відшкодування, отже підстави для задоволення позову відсутні.

У наданому відзиві ОСОБА_1 , не погодившись із доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. За доводами відзиву протиправність бездіяльності ГУ ПФУ в Чернігівській області встановлено рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року, яке набрало законної сили та не виконано станом на день подання відзиву. Цим же рішенням встановлено, що відповідач протягом трьох років (з 01 вересня 2021 року по 01 липня 2024 року) виплачував ОСОБА_1 пенсію у розмірі меншому, ніж 8 мінімальних пенсій за віком. Позивач посилається на практику Великої Палати Верховного Суду, викладену у постановах від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди з урахуванням принципу розумності, справедливості, співмірності та необхідності компенсації моральної шкоди незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Крім того, ОСОБА_1 вважає, що при вирішенні спору слід застосувати практику Європейського суду з прав людини, викладену у рішеннях від 19 березня 1997 року (п. 40) у справі «Горнсбі проти Греції» щодо обов`язковості виконання судових рішень, від 28 липня 1999 року (п. 66) у справі «Імобільре Саффі проти Італії» щодо ефективності доступу до суду, яке включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок, від 20 липня 2004 року (п. 44) у справі «Шмалько проти України» щодо неможливості виправдовування державою нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї, від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України» та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України» щодо відповідальності держави за виконання остаточних рішень тощо.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, пославшись на практику ЄСПЛ, указав, що держава не може виправдовувати неможливість виконання судового рішення відсутністю належного фінансування. Районний суд констатував доведеність факту завдання ГУ ПФУ в Чернігівській області позивачу моральної шкоди, яка полягає у тривалому невиконанні рішення суду щодо виплати йому майнової шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, районний суд проаналізував характер страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, вимушені зміни в життєвих стосунках, і, ураховуючи принципи розумності, справедливості та співмірності, дійшов висновку про можливість стягнення на користь ОСОБА_1 7 000 грн. Суд, пославшись на положення ст. 170 ЦК України та правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 759/7630/20, зазначив про необхідність стягнення моральної шкоди саме з Державного бюджету України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Чернігівській області, є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, особою з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи та отримує пенсію відповідно до ч. 4 ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Наведена обставина сторонами не заперечується та підтверджується рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі № 620/9564/24 (а.с. 7-14), яке відповідно до наявних у ЄДРСР для вільного доступу даних набрало законної сили 28 січня 2025 року.

Згаданим рішенням позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області (далі ГУ ДКСУ у Чернігівській області), ГУ ПФУ в Чернігівській області про визнання протиправної бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Чернігівській області щодо виплати ОСОБА_1 пенсії, меншої ніж 8 мінімальних пенсій за віком, з 01 вересня 2021 року по 01 липня 2024 року. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 252 505,10 грн майнової шкоди за період з 01 вересня 2021 року по 01 липня 2024 року.

На час вирішення спору як районним судом, так і судом апеляційної інстанції доказів виконання наведеного рішення та виплати ОСОБА_1 майнової шкоди не надано. Зазначену обставину відповідачем у належний спосіб не спростовано.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Приписами ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 3 Конституції України проголошує, що держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Це конституційне положення більшу конкретизацію знаходить у ст. 56 Основного Закону, яка закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму ВСУ).

При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування (п. 10-1 постанови Пленуму ВСУ).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування та їх посадовими особами визначені ст. 1173, 1174 ЦК України.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

За матеріалами справи встановлено, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Чернігівській області та отримує пенсію, призначену відповідно до ч. 4 ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

01 січня 2015 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року, пунктом 63 якого розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України доповнено пунктом 26, яким установлено, що норми і положення ст. 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року № 1-р(ІІ)/2021 визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), ч. 3 ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції ЗУ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Вважаючи дії ГУ ПФУ в Чернігівській області щодо обчислення розміру пенсії у заниженому розмірі та невиплати перерахованої пенсії протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом порушених прав.

Судовим рішенням встановлено, що внаслідок неконституційного закону позивачу заподіяно майнову шкоду у вигляді недоотриманого ним доходу державної (основної) пенсії, визначеної у розмірі, встановленому ч. 4 ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року у редакції ЗУ «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 06 червня 1996 року, зокрема, в усіх випадках розміри пенсій для осіб з інвалідністю, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими по II групі інвалідності 8 мінімальних пенсій за віком.

Протиправність дій ГУ ПФУ в Чернігівській області щодо зменшення розміру пенсії позивачу та непроведення виплати пенсії ОСОБА_1 у визначеному законом розмірі встановлено рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2024 року у справі № 620/9564/24, яке набрало законної сили.

Наведене вище свідчить про те, що ОСОБА_1 , оскаржуючи у судовому порядку дії уповноважених посадових осіб ГУ ПФУ в Чернігівській області, фактично доводив наявність у нього права на перерахунок розміру пенсії, яку призначено відповідно до ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Саме через протиправність дій ГУ ПФУ в Чернігівській області щодо неправильного обчислення розміру пенсії та виплати її у заниженому розмірі позивач був змушений відстоювати порушені права в судовому порядку, що призвело до порушення звичного способу його життя, руйнування життєвих планів та соціальних зв`язків, необхідності докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Порушення відповідачем пенсійного законодавства стало наслідком необхідності звернення до суду за захистом, а також до органів державної виконавчої служби через відмову відповідача добровільно виконати рішення суду. Указані обставини є доводами позову про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями органу державної влади.

Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 та від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17 зазначив, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини в п. 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (п. 40 рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (п. 66 рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії»).

Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою (рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, пункт 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06).

За таких обставин, на переконання колегії суддів, доводи ОСОБА_1 про завдання йому моральної шкоди протиправними діями ГУ ПФУ в Чернігівській області, що встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили, знайшли підтвердження у ході розгляду справи, у зв`язку з чим районний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на її відшкодування за рахунок держави.

Дійшовши висновку про можливість стягнення на користь позивача коштів у розмірі 7 000 грн, суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості, а також урахував розмір заборгованості з виплати доплати до пенсії ОСОБА_1 , характер страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, вимушені зміни в життєвих стосунках. З огляду на це суд відхиляє доводи скаржника про неврахування судом першої інстанції при вирішенні спору періоду невиконання судового рішення та неврахування істотних обставин цієї справи.

Є хибними твердження відповідача про те, що виконання рішення належить до компетенції органів Державної казначейської служби України, отже відповідач не причетний до його невиконання і спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди. За матеріалами справи встановлено, що з вини ГУ ПФУ в Чернігівській області пенсія позивачу нараховувалась у заниженому розмірі, що зумовило його звернення з позовом до суду адміністративної юрисдикції. Протиправність бездіяльності саме ГУ ПФУ в Чернігівській області щодо виплати пенсії меншої, ніж визначено законом, засвідчено у відповідному судовому рішенні.

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується фізичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

На думку колегії суддів, з урахуванням характеру та обсягу душевних страждань ОСОБА_1 , який є особою з інвалідністю ІІ групи та особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії, тривале невиконання судового рішення безумовно змінило нормальний життєвий ритм позивача, розмір моральної шкоди у сумі 7 000 грн судом першої інстанції визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості, й підстави для його зменшення відсутні.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла до переконання, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Доводи апеляційної скарги цього висновку суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова