ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 грудня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/9707/24

Головуючий у першій інстанції - Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1010/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: Акціонерне товариство "Облтеплокомуненерго"

відповідач: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова у складі судді Супруна О.П. від 24 березня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства "Облтеплокомуненерго" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року Акціонерне товариство "Облтеплокомуненерго" звернулося до суду з даним позовом до ОСОБА_1 , в якому позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача: заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з 01.12.2012 року по 31.05.2024 року в сумі 88 358,01 грн.; заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01.11.2018 року по 31.05.2024 року в сумі 7 559,09 грн.; заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 року по 31.05.2024 року в сумі 580,75 грн.; заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування за послугу з постачання гарячої води за період з 01.11.2021 року по 31.05.2024 року в сумі 265,85 грн. В обґрунтування позовних вимог АТ "Облтеплокомуненерго" вказувало, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 та користується послугами АТ "Облтеплокомуненерго", але оплату за надані послуги з постачання теплової енергії та гарячої води не здійснює, у зв`язку з чим утворилась зазначена у позовній заяві заборгованість, яку позивач і просить стягнути з відповідача на свою користь. Позивач також ставив питання про розподіл судових витрат у даній справі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.03.2025 року позов Акціонерного товариства "Облтеплокомуненерго" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Облтеплокомуненерго": заборгованість за надані послуги з централізованого постачання теплової енергії за період з 01.03.2017 року по 31.05.2024 року у розмірі 78 765,87 грн.; заборгованість за надані послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01.11.2018 року по 31.05.2024 року у розмірі 7 559,09 грн.; заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 року по 31.05.2024 року у розмірі 580,75 грн.; заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування за послугу з постачання гарячої води за період з 01.11.2021 року по 31.05.2024 року у розмірі 265,85 грн. У задоволенні решти позовних вимог, судом відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Облтеплокомуненерго" 2 727,62 грн., у відшкодування сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить: застосувати строк позовної давності до позовних вимог Акціонерного товариства "Облтеплокомуненерго"; рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.03.2025 року в справі №750/9707/24 скасувати в частині, в якій судом було задоволено вимоги Акціонерного товариства "Облтеплокомуненерго": на суму 78 765,87 грн. за надані послуги з централізованого постачання теплової енергії за період з 01.03.2017 року по 31.05.2024 року; на суму 7 559,09 грн. за надані послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01.11.2018 року по 31.05.2024 року; на суму 265,85 грн. за абонентське обслуговування за послугу з постачання гарячої води за період з 01.11.2021 року по 31.05.2024 року, а всього в сумі - 86 590,81 грн. та ухвалити нове рішення, яким відмовити Акціонерному товариству "Облтеплокомуненерго" у задоволенні вищевказаних позовних вимог. Апелянт також ставив питання про проведення розподілу судових витрат у справі, пропорційно задоволеним у новому розмірі позовним вимогам. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції від 25.03.2025 року, яким із відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість, ухвалено судом першої інстанції із порушенням норм матеріального і процесуального права, є необґрунтованим, у зв`язку із недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Апелянт вказує, що судом першої інстанції не було правильно застосовано строк позовної давності. Апелянт стверджує, що позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом у даній справі із пропуском строку позовної давності, заяву про поновлення пропущеного строку, із обґрунтуванням поважності причин такого пропуску через їх зупинення внаслідок дії карантинних норм чи військового стану, не надав. Згідно усталеної практики Верховного Суду, саме лише посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його продовження (поновлення). За доводами апелянта, судом першої інстанції при розгляді по суті даного позову не було враховано відсутність фактичного споживання ОСОБА_1 послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. В матеріалах справи містяться заяви ОСОБА_1 до АТ "ОТКЕ" про відключення його під послуги централізованого опалення від 23.01.2020 року та від 10.02.2020 року. Апелянт вказує, що дане питання АТ "ОТКЕ" було переадресовано на розгляд комісії виконкому Чернігівської міської ради з розгляду питань щодо відключення споживачів від систем (мереж) централізованого опалення та гарячого водопостачання. Апелянт стверджує, що АТ "ОТКЕ" є окремим суб`єктом господарювання, не є комунальним підприємством, воно має на підставі договорів зі споживачами вирішувати такі питання, а не передавати на розгляд виконавчого органу місцевого самоврядування. За доводами апелянта, труба опалення заведена в квартиру відповідача на вході, розподіл труб опалення іде по квартирі, а не по стояках (коли відключення було б неможливим). Апелянт вважає, що надання технічних умов для індивідуального опалення квартири або відключення послуги з опалення є цілком можливим, за умови його погодження надавачем послуги. Вентиль опалення в квартирі ОСОБА_1 перекритий, споживання послуги з центрального опалення не проводиться. Доводи апеляційної скарги вказують, що відповідач у відзиві на позов звертав увагу суду на неправильність застосування позивачем при нарахуванні боргу за централізоване опалення Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення №359 від 31.10.2006 року (діяла до 24.01.2019 року) та Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (діє з 25.01.2019 року по даний час), Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (діяли до 01.05.2022 року), відповідно до яких, показання будинкового лічильника діляться на опалювальну площу всіх квартир у будинку та отримане значення множиться на площу квартир без лічильників. Доводи апеляційної скарги зазначають, що у відзиві на позов ОСОБА_1 звертав увагу на ті обставини, що труби, по яким подається тепло до квартир у під`їздах 1, 2 його будинку у штробах незаізольовані. За доводами апелянта, оскільки в будинку 6 квартир мають індивідуальне опалення, то фінансове навантаження на опалення місць загального користування, в тому числі, на відшкодування теплозатрат, лягає на власників квартир без лічильників. Апелянт вказує, що ним було надано докази того, що гарячою водою централізованого водопостачання він не користується з травня 2019 року, оскільки користується тільки холодною водою та нагріває воду бойлером, за потреби. Апелянт стверджує, що він не користується гарячою водою з травня 2019 року по даний час, і тому заперечує щодо стягнення з нього абонентської послуги за вказану послугу.

Відповідно до приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Кручек О.О. підтримали вимоги та доводи поданої апеляційної скарги та просили задовольнити дану апеляційну скаргу.

В судовому засіданні апеляційного суду 23.10.2025 року представник позивача Акціонерного товариства "Облтеплокомуненерго" - Логвиненко О.В. просила залишити без задоволення подану апеляційну скаргу, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення суду першої інстанції від 24.03.2025 року.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що АТ "Облтеплокомуненерго" є теплопостачальною організацією та виконавцем послуг з постачання теплової енергії та гарячої води для суб`єктів усіх форм власності.

Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від16.10.2024 року №399477441(а.с.44).

Будинок АДРЕСА_3 підключений до об`єднаної системи централізованого опалення та гарячого водопостачання, обладнаний комерційними приладами обліку теплової енергії та гарячої води, що підтверджується переліком житлових будинків, у яких АТ "Облтеплокомуненерго" надає послуги з централізованого постачання теплової енергії та гарячої води (а.с.17, 17а).

Таким чином, відповідач є споживачем послуг з постачання теплової енергії та гарячої води, проте, за доводами позивача, у встановлений Законодавством строк, відповідач припинив своєчасно і в повному обсязі здійснювати плату за надані послуги, внаслідок чого утворилась заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з 01.12.2012 року по 31.05.2024 року в сумі 88 358,01 грн., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01.11.2018 року по 31.05.2024 року в сумі 7 559,09 грн., заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 року по 31.05.2024 року в сумі 580,75 грн., заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування за послугу з постачання гарячої води за період з 01.11.2021 року по 31.05.2024 року в сумі 265,85 грн., що підтверджується наданими позивачем розрахунками суми боргу (а.с.11-16).

27.12.2019 року Деснянським районним судом м.Чернігова було видано судовий наказ №750/14338/19, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ "Облтеплокомуненерго" заборгованість за отримані послуги з централізованого опалення за період з 01.01.2017 року до 30.09.2019 року в сумі 25 471 грн. 41 коп., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01.10.2017 року до 30.09.2019 року в сумі 1 113 грн. 32 коп., втрати від інфляційних процесів в сумі 1 230 грн. 42 коп., три відсотки річних в сумі 367 грн. 63 коп., а також 192 грн. 10 коп. у відшкодування судового збору.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.01.2020 року судовий наказ №750/14338/19 було скасовано (а.с.8).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 24.03.2025 року, частково задовольняючи позовні вимоги АТ "Облтеплокомуненерго", суд першої інстанції встановив, що позовні вимоги є обґрунтованими, але із врахуванням поданої відповідачем заяви про застосування позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в межах строку позовної давності, тобто - з березня 2017 року. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що підстави для стягнення з відповідача заборгованості за послуги з централізованого опалення, яка утворилася з 01.12.2012 року до 01.03.2017 року в сумі 9 592,14 грн. - відсутні, у зв`язку зі спливом позовної давності. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що із відповідача ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Облтеплокомуненерго" підлягає стягненню: заборгованість за надані послуги з централізованого постачання теплової енергії за період з 01.03.2017 року по 31.05.2024 року у розмірі 78 765,87 грн.; заборгованість за надані послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01.11.2018 року по 31.05.2024 року у розмірі 7 559,09 грн.; заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.11.2021 року по 31.05.2024 року у розмірі 580,75 грн.; заборгованість зі сплати за абонентське обслуговування за послугу з постачання гарячої води за період з 01.11.2021 року по 31.05.2024 року у розмірі 265,85 грн., а у задоволенні решти позовних вимог, необхідно відмовити.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що рішення суду першої інстанції від 24.03.2025 року про стягнення з нього на користь позивача сум заборгованості, ухвалено судом із порушенням норм матеріального і процесуального права, є необґрунтованим, у зв`язку із недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, і при цьому, висновки першої інстанції суду не відповідають обставинам справи, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 24.03.2025 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що судом першої інстанції не було правильно застосовано строк позовної давності. Апелянт стверджує, що позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом у даній справі із пропуском строку позовної давності, заяву про поновлення пропущеного строку, із обґрунтуванням поважності причин такого пропуску через їх зупинення внаслідок дії карантинних норм чи військового стану, не надав. Згідно усталеної практики Верховного Суду, саме лише посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його продовження (поновлення).

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено судом, відповідач в суді першої інстанції вчинив заяву про застосування строків позовної давності (а.с.53-55).

За приписами статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя, четверта статті 267 ЦК України).

При цьому, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину."

Строк карантину неодноразово продовжувався.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Тобто, карантин в Україні безперервно діяв у період з 12.03.2020 року до 30.06.2023 року.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року в Україні був введений воєнний стан строком на 30 діб.

Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 року №2102-IX, затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

Законом України від 15.03.2022 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: "У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

В подальшому, Указами Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", які були затверджені Законами України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", строк дії воєнного стану в Україні продовжувався.

Тобто, воєнний стан був введений 24.02.2022 року і триває наразі.

Згідно із ч.1 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором, і Правилами передбачається, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць.

Отже, кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, починається прострочення оплати цих послуг, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем.

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача із вимогами про стягнення заборгованості: за послуги з централізованого опалення/послуги з постачання теплової енергії, яка утворилася з 01.12.2012 року; за послуги з постачання гарячої води/послуги з постачання гарячої води, яка утворилася з 01.11.2018 року; заборгованості за абонентське обслуговування, яка утворилася з 01.11.2021 року.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набрав чинності 02.04.2020 року, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 06.05.2021 року у справі №903/323/20.

Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" містить пряму вказівку на продовження позовної давності на строк дії карантину, який відповідно до Постанови № 211, починається саме з 12.03.2020 року.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги з березня 2017 року охоплюються строком позовної давності.

Апелянт зазначає про те, що позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом в даній справі з пропуском строку позовної давності, і оскільки заяву про поновлення пропущеного строку з обґрунтуванням поважності причин такого пропуску через їх зупинення внаслідок дії карантинних норм чи військового стану суду не надав, то відсутні підстави для його поновлення.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що строк позовної давності є матеріальним строком, який визначає період для захисту порушеного права, і який починається з моменту, коли особа дізналася про таке порушення. Цей строк встановлюється Законом.

Враховуючи, що пунктом 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України перебіг строку позовної давності продовжено на строк дії карантину, внесені до "Прикінцевих та перехідних положень" ЦК України зміни набули чинності з 02.04.2020 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що строк позовної давності щодо платежів, строк сплати яких станом на 02.04.2017 року не завершився, не є пропущеним.

Приписами Закону України №540-ІХ передбачено, що моментом, з якого продовжується позовна давність (у тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК України), є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто, 12.03.2020 року. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020 року, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, і відповідно, у суду відсутні підстави для застосування статті 267 ЦК України (наслідки спливу позовної давності). Вказана позиція наведена в постанові Верховного Суду від 25.08.2021 у справі № 914/1560/20.

Крім того, з 24.02.2022 року і по даний час триває воєнний стан, на період дії якого також продовжено, зокрема, і строки позовної давності. Лише із набранням чинності Законом України від 14.05.2025 року №4434-IX "Про внесення змін до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності", а саме, 04.09.2025 року (через три місяці з дня, наступного за днем опублікування цього Закону), відновився перебіг строків позовної давності, які діяли до введення воєнного стану.

Усталена практика Верховного Суду відносно того, що саме лише посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його продовження (поновлення), стосується не матеріального строку, а процесуального строку - строку звернення до суду, тому вона не є релевантною до спірних правовідносин.

За доводами поданої апеляційної скарги, судом першої інстанції при розгляді по суті даного позову не було враховано відсутність фактичного споживання ОСОБА_1 послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. В матеріалах справи містяться заяви ОСОБА_1 до АТ "ОТКЕ" про відключення його під послуги централізованого опалення від 23.01.2020 року та від 10.02.2020 року. Апелянт вказує, що дане питання АТ "ОТКЕ" було переадресовано на розгляд комісії виконкому Чернігівської міської ради з розгляду питань щодо відключення споживачів від систем (мереж) централізованого опалення та гарячого водопостачання. Апелянт стверджує, що АТ "ОТКЕ" є окремим суб`єктом господарювання, не є комунальним підприємством, воно має на підставі договорів зі споживачами вирішувати такі питання, а не передавати на розгляд виконавчого органу місцевого самоврядування. За доводами апелянта, труба опалення заведена в квартиру відповідача на вході, розподіл труб опалення іде по квартирі, а не по стояках (коли відключення було б неможливим). Апелянт вважає, що надання технічних умов для індивідуального опалення квартири або відключення послуги з опалення є цілком можливим, за умови його погодження надавачем послуги. Вентиль опалення в квартирі ОСОБА_1 перекритий, споживання послуги з центрального опалення не проводиться.

З даного приводу судом першої інстанції обґрунтовано зазначено у оскаржуваному апелянтом рішенні від 24.03.2025 року, що неодноразові звернення відповідача до позивача про відключення від мереж централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води, та відсутність фактичного споживання послуг не є обставиною, достатньою для звільнення від вже існуючої заборгованості. Крім того, по справі встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 11.02.2025 року №93 ОСОБА_1 відмовлено у відключенні його квартири від цих послуг.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що він у відзиві на позов звертав увагу суду на неправильність застосування позивачем при нарахуванні боргу за централізоване опалення Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення №359 від 31.10.2006 року (діяла до 24.01.2019 року) та Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (діє з 25.01.2019 року по даний час), Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (діяли до 01.05.2022 року), відповідно до яких, показання будинкового лічильника діляться на опалювальну площу всіх квартир у будинку та отримане значення множиться на площу квартир без лічильників. Доводи апеляційної скарги зазначають, що у відзиві на позов ОСОБА_1 звертав увагу на ті обставини, що труби, по яким подається тепло до квартир у під`їздах 1, 2 його будинку у штробах незаізольовані. За доводами апелянта, оскільки в будинку 6 квартир мають індивідуальне опалення, то фінансове навантаження на опалення місць загального користування, в тому числі, на відшкодування теплозатрат, лягає на власників квартир без лічильників. Апелянт вказує, що ним було надано докази того, що гарячою водою централізованого водопостачання він не користується з травня 2019 року, оскільки користується тільки холодною водою та нагріває воду бойлером, за потреби. Апелянт стверджує, що він не користується гарячою водою з травня 2019 року по даний час, і тому заперечує щодо стягнення з нього абонентської послуги за вказану послугу.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем не вказано, у чому саме полягає неправильність застосування позивачем при нарахуванні боргу за централізоване опалення Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення №359 від 31.10.2006 року (діяла до 24.01.2019 року) та Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (діє з 25.01.2019 року по даний час), Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (діяли до 01.05.2022 року), і як це вплинуло на правильність розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за надані послуги, про яку йдеться мова у вимогах заявленого до ОСОБА_1 позову.

Враховуючи вищезазначене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку рішення суду першої інстанції від 24.03.2025 року відносно того, що оскільки відповідач ОСОБА_1 не здійснював оплату наданих позивачем послуг, то наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь Акціонерного товариства "Облтеплокомуненерго" заборгованості за надані позивачем послуги, в межах строку позовної давності.

Приймаючи до уваги наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 24.03.2025 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, на які сторони даного спору посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, документально підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду справи.

За даних обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 - підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.03.2025 року, підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 березня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 15.12.2025 року.

Головуючий: Судді: