Справа № 2-5504/07
Провадження № 4-с/357/52/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Ярмола О. Я. ,

при секретарі Вдовика А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Біла Церква, в залі суду № 5 скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Архіпов Денис Миколайович, ОСОБА_2 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2025 року адвокат Федак М.Л., який діє від імені скаржника ОСОБА_1 , звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області зі скаргою, в якій просить визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Деснянського районного відділу ДВС м. Київ Вахрушевої Р.М. від 07.09.2018 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 50 % суми заборгованості зі сплати аліментів, у розмірі 97 841,80 грн; визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Деснянського відділу ДВС у м. Києві Архіпова Д.М. від 27.03.2025 про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 50 % суми заборгованості зі сплати аліментів, у розмірі 252 239,59 грн; визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Деснянського відділу ДВС у м. Києві Архіпова Дениса Миколайовича від 27.03.2025 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 50 447,91 грн.

І. Позиція учасників процесу.

Скарга обґрунтована тим, що на виконанні у Деснянському відділі ДВС у м. Києві перебуває виконавче провадження № 33197029 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. 30.10.2025 ОСОБА_1 фактично ознайомився з матеріалами вказаного виконавчого провадження та довідався про винесення 27.03.2025 постанови про накладення на нього штрафу у розмірі 50 % суми заборгованості зі сплати аліментів, у розмірі 252 239,59 грн; 27.03.2025 постанови про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 50 447,91 грн; 07.09.2018 постанови про накладення на ОСОБА_1 штрафу у розмірі 50 % суми заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 97 841,80 грн. Скаржник зазначає, що про наявність постанов йому не було відомо, оскільки копії постанов не надходили на його адресу. Про існування оскаржуваних постанов ОСОБА_1 дізнався лише 30.10.2025, а тому просить визнати поважними причини пропуску строку на подання скарги на вказані постанови та поновити цей строк.

Скаржник не погоджується з винесеною постановою від 07.09.2018, оскільки розрахунок заборгованості по аліментам проводився за період з 25.06.2007 по 31.08.2018. Однак, матеріали виконавчого провадження містять заяву стягувача від червня 2012 року, відповідно до якої остання повідомляє, що по лютий 2012 року включно претензій по виплаті аліментів до боржника немає. Зазначений відсоток штрафу, можливий виключно у разі наявності заборгованості по аліментам за три роки. Державний виконавець вказаного не врахував, а тому оскаржена постанова винесена з порушенням законодавства та підлягає скасуванню. Статтю 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено частиною чотирнадцятою лише згідно із Законом № 2475-VIII від 03.07.2018 який набрав чинності 28 серпня 2018 року, тому додаткова юридична відповідальність за несплату аліментів, може бути застосована лише до порушень, які мали місце після набрання чинності цим законом тобто після 28 серпня 2018 року. Відповідно до вказаного оскаржувана постанова про накладення штрафу від 07.09.2018 р. є протиправною.

Не погоджуючись із постановою від 27.03.2025 про накладення штрафу, скаржник вказує, що ОСОБА_2 зверталась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області (справа № 357/4263/24) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) у зв`язку з несплатою аліментів, та судом було встановлено, що сума заборгованості станом на 01.02.2024 складає 368 830, 28 грн. 11.07.2024 ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було сплачено аліменти у розмірі 148 732,70 грн. які перераховані на рахунок відділу ДВС; 14.10.2024 у розмірі 46 534,60 грн.; 17.04.2025 сплачено аліменти у розмірі 80000 грн. Тобто в загальному розмірі аліменти сплачені в сумі 275 267,30 грн. Згідно відповіді відділу ДВС на адвокатський запит заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів станом на 25.12.2024 становить 257 304,65 грн. А тому, скаржник вказує, що заборгованість ОСОБА_1 на кінець 2024 року становила суму 257 304,65 грн., а станом на 27.03.2025 становить максимум 238 854,65 грн. Скаржник вказує на неправильність здійснення обрахунку заборгованості державним виконавцем, що унеможливлює стягнення на підставі нього штрафу. Також виконавцем протиправно здійснювався розрахунок заборгованості із середнього заробітку по м. Києву, оскільки у виконавця наявна інформація, а саме довідка селищної ради відповідно до якої з квітня 2018 року по теперішній час ОСОБА_1 фактично проживає в с. Бухни Погребищенського району Вінницької області, що унеможливлює проведення розрахунку заборгованості виконавцем із середнього заробітку по м. Києву за цей період, так як чинне законодавство не містить норми відповідно до якої виконавче провадження здійснюється за місцем реєстрації боржника. У скарзі зазначено, що накладення штрафу на боржника повторно, можливо лише у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, а тому вважає постанову державного виконавця від 27.03.2025 про накладення штрафу неправомірною.

Також, у скарзі зазначено, що матеріали виконавчого провадження не містять доказів направлення та отримання ОСОБА_1 постанови про накладення штрафу на боржника у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів від 27.03.2025.

На підставі викладених обставин, ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною скаргою.

Заперечуючи вимоги скарги, представник стягувача ОСОБА_2 , адвокат Коломієць Т.О. подала заперечення на скаргу, в яких зазначено, що скаржником пропущено 10-денний строк для звернення до суду з оскарженням постанови від 27.03.2025, оскільки ОСОБА_1 був ознайомлений зі змістом постанови державного виконавця від 27.03.2025 під час розгляду його скарги від 18.04.2025. Так, скаргу ОСОБА_1 від 18.04.2025 було розглянуто Білоцерківським міськрайонним судом Київської області (справа № 2- 5504/2007, провадження № 4-с/357/15/25) та в її задоволенні було відмовлено. Скаржник ознайомився зі змістом постанови під час розгляду його скарги, судове засідання щодо якої відбулося 11.07.2025, копія такої постанови містилася у додатках до заперечень ОСОБА_2 , направлялася скаржнику попередньо перед судовим засіданням завчасно 19.05.2025, інформація про неї містилася в ухвалі суду від 11.07.2025. Крім того, скаржник був ознайомлений із ідентифікаторами до входу до системи АСВП та знав про таку постанову, при цьому не вжив заходів щодо її оскарження, що вбачається зі змісту його скарги від 18.04.2025. Щодо строків звернення до суду із скасуванням постанови від 07.09.2018 про накладення штрафу, представник стягувача вказує, що скаржник про порушення своїх прав дізнався ще з червня 2024 року, заяви скаржником подавалися з червня 2024 року приблизно однакового змісту, з огляду на що, враховуючи 10-денний строк на подання скарги з моменту коли права заявника були порушенні, він мав але не реалізовував свою можливість на оскарження дій або бездіяльності державного виконавця. Так, 14 листопада 2024 року подано останню заяву про перерахунок, про порушення своїх прав (відсутність перерахунку) заявник дізнався 25 листопада 2024 року, однак скаргу не було подано. Матеріали справи хоча і містять прохання про поновлення строку, водночас належних доказів, які підтверджують поважність причин пропуску строку скарга не містить. Саме лише посилання на фактичне ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження саме 30.10.2025 є лише формальним заходом для поновлення строків, та фактичним зловживанням процесуальними правами.

Враховуючи викладене, представник стягувача просить залишити скаргу ОСОБА_1 без розгляду на підставі абзацу другого частини другої статті 449 ЦПК України.

ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.11.2025 вказану скаргу передано на розгляд судді Ярмолі О.Я.

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 19.11.2025 прийняв скаргу до розгляду, відкрив провадження за скаргою.

23.11.2025 представник скаржника ОСОБА_1 адвокат Федак М.Л. сформував через систему «Електронний суд» клопотання про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою судді від 25.11.2025 задоволено клопотання представника скаржника Федак М.Л. про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції.

26.11.2025 представник стягувача ОСОБА_2 адвокат Коломієць Т.О. через систему «Електронний суд» сформувала повідомлення про надання адвокату доступу до справи за допомогою Електронного кабінету користувача ЄСІТС, заперечення на скаргу.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали скарги, суд вважає, що скарга підлягає залишенню без розгляду, з наступних підстав.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що у Деснянському відділі державної виконавчої служби у місті Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) на виконанні перебуває виконавче провадження № 33197029 з примусового виконання виконавчого листа № 2-5504, виданого 13.08.2007 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 25.06.2017 і до досягнення дитиною повноліття.

Встановлено, що 07.09.2018 головним державним виконавцем Вахрушевою Р.М. винесено постанову про накладення штрафу на боржника ОСОБА_1 у розмірі 50 % від суми заборгованості 195 683,60 грн., що складає 97 841,80 грн., на підставі ч. 14 ст. 71 ЗУ «Про виконавче провадження».

Постановою державного виконавця Архіпова Д.М. від 27.03.2025 в межах ВП № 33197029 було винесено постанову про накладення штрафу на ОСОБА_1 у розмірі 50 % суми заборгованості зі сплати аліментів, що складає 252 239,59 грн.

Постановою державного виконавця Архіпова Д.М. від 27.03.2025 в межах ВП № 33197029 було винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 50 447,91 грн.

Встановлено, що у квітні 2025 року ОСОБА_1 звертався до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із скаргою на дії державного виконавця, в якій просив визнати неправомірними дії державного виконавця Деснянського відділу ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) щодо відмови у перерахунку заборгованості по аліментам, зобов`язати державного виконавця Деснянського відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) здійснити перерахунок заборгованості по аліментам починаючи з липня 2007 року, а не з червня 2007 року, а також враховуючи відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела нарахованого доходу ОСОБА_1 за період з 1 кварталу 2012 року по 1 квартал 2024 року включно, враховуючи добровільно сплачені скаржником аліменти за 2023-2024 роки у розмірі 271 408,91 грн., та враховуючи довідку № 12-46 від 14.06.2024 р. видану Погребищенською міською радою Вінницької області, зобов`язати державного виконавця Деснянського відділу ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) направити виконавче провадження № 33197029, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виконання до іншого відділу державної виконавчої служби за місцем фактичного проживання боржника, яким є АДРЕСА_1 .

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2025 року по справі № 2- 5504/2007, провадження № 4-с/357/15/25 вказану скаргу залишено без розгляду.

З матеріалів скарги № 2- 5504/2007, провадження № 4-с/357/15/25, вбачається, що адвокат Федак М.Л. у червні 2024 року подавав заяву про ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження № 33197029, звертався із заявами про перерахунок заборгованості по аліментам та направлення виконавчого листа за належністю до іншого відділу ДВС від 23.06.2024, від 18.07.2024 , від 14.11.2024.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до положень ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

У ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Верховний Суд в своїх рішеннях неодноразово вказував, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця необхідно виходити з того, що у ЦПК України не міститься переліку поважних причин пропуску строку, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга залишається без розгляду та повертається заявникові.

Строк звернення до суду зі скаргою на дії державного, приватного виконавця є не строком позовної давності, а процесуальним строком, а тому у разі його пропуску, скарга може бути розглянута по суті лише після вирішення питання про його поновлення, оскільки, відповідно до ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду від 18.11.2020 в справі № 466/948/19 зроблено висновок, що з`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Системний аналіз вказаних процесуальних норм разом із положеннями пункту «а» ч. 1 ст. 449 ЦПК України, ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі №143/950/19 (провадження № 61-21057св19), від 28 грудня 2020 року в справі №501/3532/18 (провадження № 61-14723св19), від 03 лютого 2021 року в справі №2-1441/10 (провадження № 61-17257св20).

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі №466/948/19 вказано, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №904/7326/17 (провадження №12-197гс18) зазначено, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. За своєю суттю ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2020 року в справі №641/7824/18 (провадження № 61-10355св19)).

Так, з долучених до матеріалів скарги документів вбачається, що між боржником та стягувачем за виконавчим провадженням № 33197029 тривало існує спір, зокрема щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів, про що свідчить оскарження боржником постанов Деснянського відділу ДВС. Так, в межах розгляду даної скарги, ОСОБА_1 стверджує, що фактично ознайомився із матеріалами виконавчого провадження № 33197029 - 30 жовтня 2025 року.

Однак, суд критично ставиться до такого твердження, оскільки представником стягувача долучено до матеріалів справи докази звернення у квітні 2025 року ОСОБА_1 до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області зі скаргою на дії/бездіяльність державного виконавця. В матеріалах справи № 2-5504/2007, провадження № 4-с/357/15/25 міститься заява про ознайомлення представника боржника із матеріалами виконавчого провадження № 33197029 у червні 2025 року, тоді як оскаржувані постанови винесені 27.03.2025 та 07.09.2018, тобто вже містились у матеріалах виконавчого провадження, та інформація про них відображена в судовому рішенні за наслідками розгляду скарги ОСОБА_1 ..

Таким чином, скаржник, будучи обізнаним про те, що відносно нього відкрито виконавче провадження, здійснюються виконавчі дії, винесені постанови у березні 2025 року та вересні 2018 року, з якими він не погоджується, звернувся зі скаргою до суду лише у листопаді 2025 року, тобто з порушенням строку, передбаченого ст. 449 ЦПК України та ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

У своїй скарзі заявник просить поновити пропущений строк, з огляду на те, що ознайомився з матеріалами ВП № 33197029 лише 30.10.2025. Однак вказане не знайшло свого підтвердження, та спростовано представником стягувача.

За змістом ст. 81 ЦПК України обов`язок доказування поважності причин пропуску процесуальних строків та подача заяви про їх поновлення покладається на зацікавлену сторону.

При зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця, саме на скаржника покладається обов`язок доведення наявності обставин, які унеможливили його звернення з такою скаргою у строк, встановлений законом.

Відповідно до ст. 122 ЦПК України строки, встановлені законом або судом, обчислюються роками, місяцями і днями, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Згідно зі ст. 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

В ч. 2 ст. 449 ЦПК України передбачено, що пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Судом роз`яснюється, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для заявника подати у встановлений законом строк скаргу до суду. Це також ті обставини, що вказують на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначених законом строк, що виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для подання скарги пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до ст. 89 ЦПК України дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У рішенні по справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03 ЄСПЛ зазначено: «Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. the United Kingdom в ід 21 лютого 1975 року, Серія А N 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі Guerin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року).

В постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі N 755/8494/16-ц вказано про те, що відповідно до сталої практики ЄСПЛ, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Таким чином, дослідивши матеріали скарги, суд дійшов висновку про те, що скаржник був обізнаний, міг бути обізнаним про оскаржувані постанови, оскільки представник боржника ще у червні 2025 року подав заяву про знайомлення з матеріалами виконавчого провадження, в ході розгляду скарги (провадження 4-с/357/15/25) до заперечень представником стягувача було долучено постанову від 27.03.2025, якою накладено штраф на ОСОБА_1 , у розмірі 50 % суми заборгованості зі сплати аліментів, що складає 252239,59 гривень. Дізнавшись про можливе порушення його прав, скаржником не було здійснено жодних дій на оскарження постанов, з якими він не згоден.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №320/7888/16-ц зазначено щодо дотримання процесуальних строків, пропуск процесуальних строків, за загальним правилом, призводить до втрати права особою на вчинення певної процесуальної дії, у даному випадку на подання скарги.

Відповідно до абзацу другого частини другої статті 449 ЦПК України у разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.

Враховуючи викладені вище обставини, суд дійшов висновку про пропуск скаржником строку на звернення до суду із скаргою, а тому в силу ч. 2 ст. 449 ЦПК України, скаргу слід залишити без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.12,13,55,83,257,447-453ЦПК України,суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: державний виконавець Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Архіпов Денис Миколайович, ОСОБА_2 про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії залишити без розгляду в зв`язку з пропуском строку для подання скарги.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Повний текст ухвали суду виготовлено 16.12.2025 року.

Суддя О. Я. Ярмола