ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 207/4775/21

провадження № 61-11088св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Демінова Олег Ігорович, на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 липня 2022 року у складі судді Скиби С. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року у складі суддів Городничої В. С., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю.

у справі за позовом ОСОБА_2 до Кам`янської міської територіальної громади в особі Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів №153 від 23 серпня 1995 року «Про зміну ідеальних часток будинку АДРЕСА_1 ».

15 грудня 1953 року нотаріусом Другої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дегтярьовою А.А. видано свідоцтво про право на спадщину, відповідно до якого єдиними спадкоємцями після померлої

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які мешкають у АДРЕСА_2 в рівних частках.

До складу спадкового майна входило домоволодіння ціле на дві квартири, що знаходиться у АДРЕСА_2 , яке належало померлій на праві особистої приватної власності на підставі рішення народного суду 4 дільниці м. Дніпродзержинська від 23 січня

1953 року.

13 квітня 1959 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 1/3 частку домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з одного будинку, двох коридорів та двох сараїв.

09 вересня 1967 року Товариський суд вуличного комітету по вулиці Богуна у м. Дніпродзержинську розглянув скаргу ОСОБА_6 відносно ОСОБА_5 та встановив, що на земельній ділянці площею 15 соток проживають

ОСОБА_6 , ОСОБА_5 . На земельній ділянці знаходиться два будинки та два сараї. 2/3 частки одного будинку належить ОСОБА_5 , інша 1/3 частка - ОСОБА_6 .. Другий будинок належить ОСОБА_6 . За планом на двох розділені 9 соток, поза планом - 6 соток. На час розгляду скарги, 6 соток планової землі та 4 сотки непланової землі займав ОСОБА_5 . З іншого боку - 3 сотки планової землі та 2 сотки непланової землі займав ОСОБА_6 ОСОБА_4 залишив свою частку ОСОБА_5 .. Між ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 систематично виникали спори через відсутність повноцінної можливості користування земельною ділянкою, тому судом було прийнято рішення розділити земельну ділянку по АДРЕСА_1 та виділити ОСОБА_5 східну сторону, ОСОБА_6 - західну. Згідно схеми розділу земельної ділянки

АДРЕСА_1 площею 1558 метрів квадратних, виданою ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» 28 листопада 1967 року, у користуванні ОСОБА_6 перебуває земельна ділянка площею 449 кв.м., у користуванні ОСОБА_5 - площею 579 метрів квадратних, у спільному користуванні перебуває двір площею 363 метрів квадратних.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

23 серпня 1995 року на засіданні виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів складено протокол № 8, згідно з яким розглянуто питання щодо зміни ідеальних часток будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням №153 від 23 серпня 1995 року виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів встановлено, що 1/3 частка житлового будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_6 , 2/3 - ОСОБА_5 .

Однак, згідно рішення № 38 від 21 лютого 1995 року було прийнято в експлуатацію новий житловий будинок, що призвело до невідповідності ідеальних часток реальному користуванню будівлями. У дійсності у користуванні ОСОБА_6 знаходиться 33/50 часток, у користуванні

ОСОБА_5 - 17/50 часток. Вказаним рішенням виконавчий комітет Баглійської районної Ради народних депутатів затвердив ідеальні частки на домоволодіння наступним чином: ОСОБА_6 33/50 частки, визнавши недійсним свідоцтво про право на спадщину від 15 грудня 1953 року №1/283; ОСОБА_5 - 17/50 частки, визнавши недійсним договір купівлі-продажу №1/463 від 13 квітня 1959 року.

ОСОБА_2 вважає, що рішення виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів №153 від 23 серпня 1995 року щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 15 грудня 1953 року №1/283, а також договору купівлі-продажу №1/463 від 13 квітня 1959 року є незаконним.

При цьому, позивач наголошує, що оскаржуване рішення було прийнято

23 серпня 1995 року без його участі, у зв`язку з тим, що на той час частка житлового будинку АДРЕСА_1 знаходилася у власності його батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а спадщину після смерті останнього ОСОБА_2 ще не прийняв.

27 квітня 2017 року ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» позивачу був виданий технічний паспорт на житловий будинок

АДРЕСА_1 , у якому зазначено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 без зазначення часток у праві спільної власності.

Про те, що виконавчим комітетом Баглійської районної Ради народних депутатів було прийнято рішення № 153 від 23 серпня 1995 року «Про зміну ідеальних часток будинку АДРЕСА_1 » позивач дізнався тільки під час розгляду справи № 207/1960/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, про виділ часток, які є спільною частковою власністю, в натурі.

З огляду на вказане, ОСОБА_2 просив суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів №153 від 23 серпня 1995 року «Про зміну ідеальних часток будинку АДРЕСА_1 ».

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 липня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів № 153 від 23 серпня 1995 року «Про зміну ідеальних часток будинку АДРЕСА_1 ».

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення прийняте поза межами повноважень виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів, а тому дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог.

З апеляційною скаргою на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 липня 2022 року звернулась третя особа ОСОБА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 липня 2022 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з тих підстав, що рішення органу місцевого самоврядування прийняте поза межами повноважень виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів.

Крім того зазначив, що відповідач Кам`янська міська територіальна громада в особі Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності до суду першої інстанції не зверталася, в ОСОБА_1 , будучи третьою особою, такого права не має.

Доводи ОСОБА_1 про те, що її потрібно було залучити до участі у цій справі саме як відповідача, апеляційний суд вважав безпідставними, оскільки предметом даного спору є скасування індивідуального акта органу місцевого самоврядування, який у свою чергу зачіпає інтереси скаржниці опосередковано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

21 липня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Демінов О. І., надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 31 липня 2023 року відкрив касаційне провадження у справі та витребував матеріали справи.

15 серпня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Згідно протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів

від 02 грудня 2025 року, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді

Ситнік О. М. для розгляду касаційної скарги визначено колегію суддів: головуючий суддя - Ігнатенко В. М., склад колегії суддів: Калараш А. А., Карпенко С. О., Сердюк В. В., Фаловська І. М.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження рішення Баглійського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 липня 2022 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 21 червня 2023 року представник вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц та постановах Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17, від 27 квітня 2021 у справі № 461/4258/16-ц, від 09 лютого 2022 року у справі № 524/528/17.від 11 червня 2024 року.

В обґрунтування касаційної скарги зазначила, що суд першої інстанції взагалі не повідомив її про розгляд справи та про ухвалене рішення від 25 липня

2022 року. Про наявність вказаного рішення ОСОБА_1 дізналась лише 12 жовтня 2022 року після отримання від представника позивача клопотання про зупинення провадження в межах розгляду іншої справи № 207/1960/17, де вона є позивачем.

Предметом оскарження у цій справі є рішення № 153 виконавчого комітету Баглійської районної ради народних депутатів від 23 серпня 1995 року «Про зміну ідеальних часток будинку АДРЕСА_1 », яким затверджено ідеальні частки на житловий будинок: ОСОБА_6 33/50 частки та

ОСОБА_5 - 17/50 часток. Тобто вказане рішення є актом індивідуальної дії, яке стосувалось двох співвласників - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що вона на цей час є власником 33/50 часток житлового будинку

АДРЕСА_1 , які вона прийняла у спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_7 , а той, в свою чергу, зареєстрував право власності на вказану частку житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу вказаної частки майна від 13 вересня 2006 року з ОСОБА_8 , яка є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 . Таким чином, скасування рішення

№ 153 виконавчого комітету Баглійської районної ради народних депутатів від 23 серпня 1995 року «Про зміну ідеальних часток будинку АДРЕСА_1 » безпосередньо стосується її інтересів та призводить до порушення її прав, як співвласника вказаного будинку.

Натомість, у порушення вимог діючого законодавства, ОСОБА_1 не була залучена до участі у справі в якості співвідповідача, через що позбавлена можливості захищати свої права, зокрема: ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про застосування позовної давності саме через те, що вона є третьою особою, а не відповідачем.

Позивач ОСОБА_2 наразі вже звернувся до Баглійського районного суду

м. Дніпродзержинська із позовною заявою про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 1/3 частки домоволодіння АДРЕСА_1 та скасування відповідної державної реєстрації права власності (справа № 207/2507/22) де посилається саме на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 25 липня 2022 року як таке, що має преюдиційне значення.

Отже, судами першої та апеляційної інстанцій не було встановлено належного складу відповідачів по справі, що призвело до ухвалення незаконних рішень.

Позиція інших учасників справи

28 серпня 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Донець В. В., звернувся до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» із відзивом на касаційну скаргу, в якому просив залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1 .

Інші особи, які беруть участь у справі, не скористались правом на подання відзиву у встановлений строк Верховним Судом в ухвалі про відкриття провадження.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не відповідають.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Судами встановлено, що 15 грудня 1953 року нотаріусом Другої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дегтярьовою А. А. видано свідоцтво про право на спадщину, відповідно до якого спадкоємцями після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які мешкають у АДРЕСА_2 у рівних частках.

До складу спадкового майна входить: домоволодіння ціле на дві квартири, розташоване у АДРЕСА_2 , що належало померлій на праві особистої приватної власності на підставі рішення народного суду четвертої дільниці м. Дніпродзержинська від 23 січня

1953 року.

13 квітня 1959 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 1/3 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , що складається з одного будинку, двох коридорів та двох сараїв. Договір купівлі-продажу посвідчений нотаріусом Другої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Федоріною З. Г.

Рішенням Товариського суду вуличного комітету по вул. Богуна у

м. Дніпродзержинську від 09 вересня 1967 року розглянута скарга

ОСОБА_6 відносно ОСОБА_5 та вирішено розділити земельну ділянку по АДРЕСА_1 , що складається з девяти соток планової та шести соток непланової землі між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 порівну. ОСОБА_5 виділити східну сторону, ОСОБА_6 виділити західну сторону.

Рішенням №153 виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів від 23 серпня 1995 року «Про зміну ідеальних часток будинку АДРЕСА_1 » затверджено ідеальні частки на домоволодіння:

ОСОБА_6 - 33/50 частки (свідоцтво про право на спадщину від 15 грудня 1953 року №1/283 вважати недійсним); ОСОБА_5 - 17/50 частки (договір купівлі-продажу №1/463 від 13 квітня 1959 року вважати недійсним).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 травня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мельничук В .І. спадкоємцем майна

ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його син ОСОБА_2 .. Спадщина складається з 17/50 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , що належав спадкодавці на праві приватної спільної часткової власності на підставі: договору купівлі-продажу, посвідченого Другою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою 13 квітня 1959 року за реєстровим №1/463; свідоцтва про право на спадщину, виданого 15 грудня 1953 року Другою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою за реєстровим №1/282.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. При цьому володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Статтею 355 ЦК України встановлено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини четвертої статті 355 та частини першої статті 356 ЦК України спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У постанові від 30 липня 2025 року у справі № 521/4550/20 (провадження

№ 61-14613св24) Верховний Суд виснував, що спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних / неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Отже, виходячи із вказаних правових положень, будь-який спір, пов`язаний із поділом, виділом, припинення права на частку або зміною розміру часток, за своєю правовою природою безпосередньо стосується обсягу речових прав кожного співвласника.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з положеннями статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Предметом позову у цій справі є визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів № 153 від 23 серпня 1995 року «Про зміну ідеальних часток будинку АДРЕСА_1 ».

Як вбачається зі змісту вказаного рішення органу місцевого самоврядування, ним затверджені такі ідеальні частки на домоволодіння АДРЕСА_1 : ОСОБА_6 - 33/50 частки, ОСОБА_5 - 17/50 часток ОСОБА_9 », при цьому свідоцтво про право на спадщину від 15 грудня 1953 року №1/283 та договір купівлі-продажу №1/463 від 13 квітня 1959 року вирішено вважати недійсними.

Отже, співвласниками вказаного домоволодіння за оскаржуваним рішенням є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Оскільки рішенням органу місцевого самоврядування змінені ідеальні частки в праві спільної часткової власності на будинок, таке рішення прямо визначає обсяг речових прав кожного із співвласників.

Звертаючись до суду із позовом про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів №153 від 23 серпня 1995 року «Про зміну ідеальних часток будинку АДРЕСА_1 », ОСОБА_2 визначив відповідачем Кам`янську міську територіальну громаду в особі Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, третьою особою - ОСОБА_1 , зазначивши в обґрунтування позову, що оскаржуване рішення було прийнято за відсутності одного із співвласників - ОСОБА_5 , який на час прийняття такого рішення помер.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті, виходив з того, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування прийняте поза межами повноважень виконавчого комітету Баглійської районної Ради народних депутатів, а тому дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог. З такими висновками погодився і апеляційний суд.

Разом з тим, суди залишили поза увагою наступне.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Частиною першою статті 48 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та яка, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).

Згідно зі статтю 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд починається спочатку.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за цим позовом. Установлення цієї обставини є підставою для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Для визнання відповідача неналежним, крім названої обставини, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, тобто належного відповідача.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови в задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Незалучення зазначеної особи до участі у справі позбавляє її права на вчинення процесуальних дій, які передбачені законом лише для відповідача, зокрема, можливості подання відзиву на позовну заяву, зустрічного позову, заяви про застосування позовної давності тощо.

Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.

Однак, за наявності в матеріалах справи довідки Комунального підприємства «Кам`янське районне бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 08 червня 2022 року № 1/634 щодо реєстрації права власності на спірний будинок, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотека, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 06 червня 2022 року № 302131165 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 січня 2020 року, посвідченого державним нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Новіковою Л. В. за № 1-142, яке посвідчує право власності ОСОБА_1 на 33/50 часток будинку АДРЕСА_1 , суди не встановили належний суб`єктний склад учасників справи.

Розгляд справи про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яким змінені ідеальні частки співвласників, без залучення всіх співвласників суперечить вищенаведеним нормам ЦПК України та практиці Верховного Суду.

Спір, який виник у цій справі, безпосередньо стосується визначення та зміни ідеальних часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок. Оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування спрямоване на зміну обсягу речових прав конкретних співвласників, якими на цей час є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Скасування або підтвердження законності такого рішення неминуче вплине на розмір часток кожного із співвласників, а отже - на їх право власності, порядок користування майном та можливість реалізовувати свої правомочності в подальшому. Саме співвласники житлового будинку є суб`єктами матеріального правовідношення, права та інтереси яких зміняться внаслідок судового рішення.

Фактичне обмеження ОСОБА_1 на участь в судовому спорі, в якому вирішується питання зміни часток співвласників у праві власності, може свідчити про істотне порушення її права на судовий захист та принцип змагальності.

Вирішення питання про обсяг частки співвласника лише за участю органу місцевого самоврядування спотворює природу спірних правовідносин, адже останній не є суб`єктом речового права і не є носієм того матеріального інтересу, проти якого спрямований позов. У такій ситуацій розгляд справи без залучення цієї особи у належному статусі є недопустимим та порушує вимоги статей 12, 13, 49, 50, 51 ЦПК України.

Отже, посилання апеляційного суду в оскаржуваній постанові на те, що рішення суду зачіпає інтереси ОСОБА_1 опосередковано, є помилковими.

Враховуючи предмет і підстави заявленого позову, Верховний Суд вважає, що ОСОБА_1 має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, оскільки вирішення такого спору може вплинути на розмір її частки у праві власності на житловий будинок.

З огляду на це, оскільки оскаржуваними судовими рішеннями задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 та по суті вирішено питання про майнові права ОСОБА_1 , тобто особи, яка не була залучена до участі у справі в якості сіпввідповідача, не зважаючи на те, оскільки суд не має передбачених законом повноважень самостійно змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, а позивач у цій справі клопотань про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача, ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час її перегляду в апеляційній інстанції, не зважаючи на неодноразове посилання ОСОБА_1 у своїх заявах на необхідність залучення її до участі у справі в якості відповідача (співвідповідача), не заявляв, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом учасників справи, що є самостійною підставою для відмови у позові.

З урахуванням наведених мотивів відмови в задоволенні позову колегія суддів інші доводи касаційної скарги не аналізує.

Схожі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 15 жовтня

2025 року у справі № 757/51866/19, від 29 жовтня 2025 року у справі

№ 757/39784/23.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм процесуального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин судовий збір, сплачений ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги в сумі 1 362, 00 грн та касаційної скарги в сумі

1 816, 00 грн, а всього 3 178, 00 грн, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Демінов Олег Ігорович, задовольнити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 25 липня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 червня

2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Кам`янської міської територіальної громади в особі Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 178,00 грн судових витрат, понесених у зв?язку

з переглядом справи у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

А. А. Калараш

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк