СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/15840/25

пр. № 2/759/6980/25

18 грудня 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання КосінськоїІ.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві без виклику сторін у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовними вимогами ОСОБА_1 до Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» (ДП «Моррічсервіс») про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі

у липні 2025 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд стягнути з відповідача за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі 312401 грн. 73 коп., середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу, яке підлягало негайному виконанню при поновленні на роботі у розмірі 22469 грн. 73 коп.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.07.2023, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду у справі №759/3048/23 визнано незаконним та скасовано наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків №04/к від 18.01.2023 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу організаційно-правового забезпечення Служби правового забезпечення за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з реорганізацією підприємства. Поновлено позивача на посаді заступника начальника відділу організаційно-правового забезпечення Служби правового забезпечення Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків. Стягнуто з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків 15946 грн. 26 коп., середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.02.2025 замінено сторону виконавчого провадження - боржника на його правонаступника ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» (ДП «Моррічсервіс»). Подільським ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. У подальшому, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.08.2024, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2025 стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 11.07.2023 по 12.08.2024 в розмірі 208026 грн.21 коп. Наказом відповідача від 14.05.2025 №33-ос скасовано наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків №04/к від 18.01.2023, поновлено позивача на посаді заступника завідувача сектору юридичної роботи. Наказом відповідача від 22.05.2025 №36-ос позивача звільнено з посади за угодою сторін. Позивач зазначає, що відповідач своєчасно не виконав рішення суду у справі №759/3048/23 в частині, яка підлягала негайному виконанню, не поновив позивача на роботі та не виплатив середню плату за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу, тому з позивача підлягає стягненню середня заробітна плата за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу, яке підлягало негайному виконанню при поновленні на роботі, а саме в розмірі 22469 грн. 73 коп. Додатковому стягненню підлягає середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, починаючи з 12.02.2023 по 10.07.2023 в сумі 102201 грн. 03 коп., а також за період з 13.08.2024 по 21.05.2025 в розмірі 204402 грн. 06 коп., всього підлягає стягненню 312401 грн. 73 коп.

07.08.2025 представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у задоволенні позову просить відмовити, закрити провадження. Зазначає, що постановою державного виконавця від 30.05.2025 підтверджено фактичне та повне виконання рішення суду в частині негайного виконання щодо поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного місяця, про що державним виконавцем винесено постанову про завершення провадження в цій частині. Дана постанова не оскаржувалась. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.08.2024, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2025, стягнуто з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 11.07.2023 по 12.08.2024 в розмірі 208026 грн. 21 коп. Тобто, позивач вже зверталась до суду з вимогами про стягнення коштів, у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду. Постановою державного виконавця від 30.05.2025 підверджено фактичне та повне виконання рішення суду в частині негайного виконання. Повторне звернення з аналогічним позовом є безпідставним, провадження підлягає закриттю (а.с. 25-29).

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду

відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2025 справу розподілено на суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 16-17).

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 23.07.2025 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням без виклику сторін (а.с. 19-20).

Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

ІІІ. Фактичні обставини справи

судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.07.2023 у справі №759/3048/23 поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу організаційно-правового забезпечення Служби правового забезпечення Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків. Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу допущено до негайного виконання.

На виконання вказаного рішення суду 29.09.2023 видано виконавчий лист.

Постановою головного державного виконавця Подільського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні №72937833 від 30.05.2025 встановлено, що рішення Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/3048/23 в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу виконано повно та фактично, виконавче провадження закінчено (а.с. 32).

Наказом ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» №33-ос від 14.05.2025 на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11.07.2023 у справі №759/3048/23, скасовано наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків №04/к від 18.01.2023 «Про звільнення ОСОБА_2 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника сектору юридичної роботи (а.с. 7).

Наказом ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» №36-ос від 22.05.2025 звільнено ОСОБА_1 за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 8).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.08.2024, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2025 у справі №759/11295/24 стягнуто з Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 11.07.2023 по 12.08.2024 в розмірі 208026 грн. 21 коп. (а.с. 42-48).

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду

відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Як зазначено у правовому висновку, висловленому Верховним Судом України в постанові від 18.10.2017 р. у справі № 6-1723цс17, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України).

Таким чином, законом установлено фінансову санкцію у вигляді виплати середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення на роботі через винну бездіяльність роботодавця.

З огляду на імперативний припис щодо негайного виконання судового рішення, установлений статтею 235 КЗпП України, законодавець виходив із того, що будь-яка протиправна бездіяльність з боку роботодавця є підставою для здійснення таких виплат незаконно звільненому працівнику, незалежно від причин невиконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі.

Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП України слід уважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. Виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідач, визначений боржником за виконавчим листом (постанова Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі № 6-435цс15, постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі № 711/8446/16-ц, постанова Верховного Суду від 29.09.2021 у справі № 511/1284/19, від 14.12.2022 у справі № 501/4019/21-ц, від 21.06.2023 у справі № 461/7423/21 та інші).

Тобто, законодавець передбачив обов`язок роботодавця добровільно та негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення, й без звернення працівника, що унормовано, крім наведених вище норм права, також Конституцією України, статтею 18 ЦПК України. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися (постанова Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 243/2748/16-ц).

Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. Працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 06.12.2018 у справі № 465/4679/16, від 26.02.2020 у справі № 702/725/17, від 17.06.2020 у справі № 521/1892/18, від 16.02.2024 року у справі № 947/7076/22.

У постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 702/725/17 вказано, що КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України «Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Невчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України. Застосування цієї норми до правовідносин, які виникають у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, відповідає їх змісту та фактичним обставинам, оскільки підстави для нарахування формально поновленому працівнику заробітної плати як винагороди за виконану роботу немає, проте його вина у невиконанні посадових обов`язків і неприступленні до роботи також відсутня.

Аналогічного по суті висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18.

У справі встановлено та не заперечується сторонами, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11.07.2023 в частині негайного поновлення ОСОБА_1 на роботі не виконувалося тривалий час. Зокрема, наказ про поновлення ОСОБА_1 на роботі виданий лише 14.05.2025.

У зв`язку з наведеним, з ДП «Сервісний центр морського та річкового транспорту» стягувався середній заробіток за час затримки виконання такого рішення в порядку ст. 236 КЗпП України, зокрема, рішенням Святошинського районного суду від 12.08.2024, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12.02.2025 у справі №759/11295/24 стягнуто відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 11.07.2023 по 12.08.2024.

Суд звертає увагу, що відповідачем рішення суду виконано 14.05.2025, шляхом видання наказу про поновлення ОСОБА_3 на посаді, з яким позивач ознайомилась 21.05.2025.

У вищенаведеній практиці Верховного Суду сформовано позицію, що виконанням рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати не просто видання наказу про поновлення на роботі, а й належне повідомлення працівника про такі обставини та фактичний допуск його до виконання роботи.

Таким чином, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11.07.2023 в частині негайного поновлення ОСОБА_1 на роботі слід вважати таким, що не було виконано до 20.05.2025.

З урахуванням викладеного, суд частково погоджується з доводами позивача щодо невиконання рішення про поновлення на роботі, зокрема за період з 13.08.2024 по 20.05.2025, оскільки 21.05.2025 позивачу стало було відомо про наказ про поновлення на роботі, про що свідчить підпис позивача в даному наказі.

Також суд звертає увагу, що при обрахуванні належних до виплат сум при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника слід враховувати робочі, а не календарні дні, оскільки як вбачається із назви ст. 236 КЗпП України, указана виплата прирівнюється до виплат за час «вимушеного прогулу».

Указані виплати розраховуються відповідно до кількості робочих днів відповідно до порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Кількість робочих днів за період з 13.08.2024 по 20.05.2025 становить 201 робочий день.

Розмір середньоденного заробітку позивача встановлений постановою Київського апеляційного суду від 24.04.2024 р у справі № 759/3048/23, який становить 724,83 грн.

Таким чином, з Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період з 13.08.2024 по 20.05.2025 в розмірі 145690 грн. 83 коп. (201 * 724,83) грн.

Доводи відповідача щодо закриття провадження у справі з підстав того, що зазначені позовні вимоги були предметом спору, не заслуговують на увагу, оскільки судом встановлено, що стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, що було предметом судового розгляду в рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 12.08.2024 у справі №759/11295/24, стосувалось іншого періоду стягнення середнього заробітку, а саме з 11.07.2023 по 12.08.2024. При цьому, наказ про поновлення на роботі відповідачем винесено 14.05.2025, позивач ознайомилась з наказом 21.05.2025.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 12.02.2023 по 10.07.2023, то дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки рішення суду про поновлення позивача на роботі ухвалено 11.07.2023. При цьому, позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду до моменту ухвалення рішення суду про поновлення на роботі.

Положення ст. 236 КЗпП України застосовуються в разі затримки роботодавем виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, тобто після ухвалення відповідного рішення суду. Заявлені позивачем вимоги стосуються періоду, що передувало ухваленню відповідного рішення, стягнення таких витрат за вказаний період у порядку ст. 236КЗпП України не узгоджується з положеннями діючого законодавства, а тому відсутні правові підстави для їх задоволення.

Щодо позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного строку, яке підлягало негайному виконанню при поновленні на роботі, суд зазначає наступне.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.07.2023 у справі №759/3048/23 поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу організаційно-правового забезпечення Служби правового забезпечення Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків. Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу допущено до негайного виконання.

Позивач зазначає, що рішення суду в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу не виконано.

Однак, постановою головного державного виконавця Подільського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні №72937833 від 30.05.2025 встановлено, що рішення Святошинського районного суду м. Києва у справі №759/3048/23 в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу виконано повно та фактично, виконавче провадження закінчено.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту невиконання рішення суду в частині невиплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного платежув сумі 22469 грн. 73 коп.

Постановою державного виконавця підтверджено факт виконання рішення суду в цій частині, а тому у задоволенні позовних вимог щодо стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу необхідно відмовити.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за період з 13.08.2024 по 20.05.2025 в розмірі 145690 грн. 83 коп.

V. Розподіл судових витрат

відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору під час подання позову, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір стягується з відповідача на користь держави.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 5-1, 235, 236 КЗпП України, ст.ст. 13, 130,141, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» (ДП «Моррічсервіс») про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» (ДП «Моррічсервіс») () на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 13.08.2024 по 20.05.2025 в розмірі 145690 (сто сорок п`ять тисяч шістсот дев`яносто) грн. 83 коп.

Стягнути з Державного підприємства «Сервісний центр морського та річкового транспорту» (ДП «Моррічсервіс») () на користь держави судовий збір в розмірі 1 456 (одна тисяча чотириста п`ятдесят шість) грн. 91 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Суддя: О.В. Ул`яновська