МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

17 листопада 2025 року Справа №370/438/20

Макарівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Косенко А.В.,

із секретарем судового засідання Зозулею Я.А.,

за участі:

представника скаржника Павликівського В.І.,

представника стягувачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в селищі Макарів Київської області скаргу

Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на дії/бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кухарського Олександра Миколайовича, стягувач ОСОБА_2 ,

в с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі скаржник) в особі представника Павликівського В.І., звернулося до суду із скаргою на дії/бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кухарського Олександра Миколайовича, стягувач ОСОБА_2 , в якій просили суд:

визнати протиправною та скасувати постанову Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відкриття виконавчого провадження №76030045 від 12.09.2024;

зобов`язати Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повернути виконавчий документ стягувачу на підставі п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та виключити з Єдиного реєстру боржників відомості стосовно боржника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (код за ), які внесені на підставі виконавчого провадження №76030045.

В обґрунтування скарги представник заявника зазначив, що додатковим рішенням Макарівського районного суду Київської області від 12.05.2021 у справі №370/438/20 стягнуто в рівних частинах з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСБП» на користь ОСОБА_2 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок, тобто по 16 666 (шістнадцять тисяч шістсот шістдесят шість) гривень 66 копійок з кожного.

Постановою Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 12.09.2024 відкрито виконавче провадження №76030045 на підставі виконавчого листа №370/438/20, виданого Макарівським районним судом Київської області, про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 16 666 (шістнадцять тисяч шістсот шістдесят шість) гривень 66 копійок.

Скаржник також посилався на те, що постановою Правління НБУ від 17.12.2015 №898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було відкликано банківську ліцензію та розпочато ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та кредит». Зазначена інформація міститься на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб мережі Інтернет (http://www.fg.gov.ua) є загальновідомою та не потребує доказування.

Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду від 22.12.2022 року №1067 з 27 грудня 2022 року відкликано повноваження ліквідатора Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та вирішено повноваження під час здійснення ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» здійснювати безпосередньо Фондом гарантування.

На підставі пункту 1 та 3 вищезазначеного Рішення №1067 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено запис про зміну керівника АТ «Банк «Фінанси та Кредит» шляхом внесення даних директора-розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Боржником у виконавчому провадженні, у відповідності до абз. 2 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Згідно виконавчого листа та даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень Міністерства юстиції України боржником у виконавчому провадженні №76030045 є юридична особа; назва: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», . Дана обставина підтверджує, що державним виконавцем в межах виконавчого провадження №76030045 вживаються дії з примусового виконання виконавчого документа відносно юридичної особи Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», .

Представник скаржника посилаючись на вимоги п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», вважає, що державний виконавець в силу вказаних положень зобов`язаний перевірити наявність обставин, які перешкоджають відкриттю виконавчого провадження, та що є підставою для повернення стягувачу виконавчого документу без прийняття до виконання.

Виконавче провадження №76030045 відкрито в порушення вказаної норми, оскільки на час відкриття виконавчого провадження було відкликано банківську ліцензію та розпочато ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та кредит» на підставі постанови Правління НБУ від 17.12.2015 №898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та кредит».

А тому, вважає, що при винесенні державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження №76030045, було порушено п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

В свою чергу відкликання банківської ліцензії та запровадження процедури ліквідації банку зумовлює необхідність застосування до правовідносин, що склалися норм спеціального Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими нормами законодавства під час ліквідації банків та в питаннях регулювання правовідносин у сфері гарантування вкладів фізичних осіб.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Крім того посилався на те, що як встановлено судом, в ухвалі Макарівського районного суду Київської області від 19.06.2023 у справі №370/438/20, якою відмовлено представнику ОСОБА_2 у роз`ясненні рішення Макарівського районного суду Київської області від 14.04.2021 року та додаткового рішення від 12.05.2021 року у справі №370/438/20, представнику позивача у листі-відповіді №083-60-140/23 від 28.02.2023 року на його звернення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було роз`яснено, що для задоволення кредиторських вимог ОСОБА_2 , необхідно направити заяву з кредиторськими вимогами в порядку та формі, встановлені Положенням, затвердженим рішенням виконавчої дирекції Фонду від 21.08.2017 року №3711, після чого, їх буде розглянуто в порядку та строки визначені цим Положенням. Проте, позивачем/представником цього зроблено не було.

Таким чином, вважає, що в державного виконавця не було правових підстав для винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №76030045 від 12.09.2024, позаяк існували обставини для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання на підставі п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

А тому скаржник вважає дії органу примусового виконання рішення протиправними, та за захистом своїх прав звернувся до суду із даною скаргою.

У судовому засіданні представник скаржника Павликівський В.І. скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у ній.

Представник стягувачки, адвокат Онопрієнко В.Ф., у судовому засіданні проти задоволення скарги заперечив, вказав про те, що присутнім у судовому засіданні представником було подано ще дві аналогічні скарги, у задоволенні яких Макарівським районним судом Київської області було відмовлено, а Київським апеляційним судом залишено без змін. З огляду на зазначене, та на те, що державним виконавцем правомірно винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №76030045 від 12.09.2024, просив відмовити у задоволенні зазначеної скарги.

Інші учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, у судове засідання не з`явилися, а тому відсутні перешкоди для її розгляду.

Заслухавши представників скаржника та стягувачки, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, додатковим рішенням Макарівського районного суду Київської області від 12.05.2021 у справі №370/438/20 стягнуто в рівних частинах з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_3 , Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСБП» на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок, тобто по 16 666 (шістнадцять тисяч шістсот шістдесят шість) гривень 66 копійок з кожного.

Постановою Київського апеляційного суду у справі №370/438/20 від 04.11.2021 року рішення Макарівського районного суду Київської області від 14 квітня 2021 року та додаткове рішення Макарівського районного суду Київської області від 12 травня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.02.2022 року рішення судів першої та апеляційної інстанції залишено без змін.

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кухарським О.М. від 12.09.2024 відкрито виконавче провадження №76030045 на підставі виконавчого листа №370/438/20, виданого Макарівським районним судом Київської області, про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 16 666 (шістнадцять тисяч шістсот шістдесят шість) гривень 66 копійок.

Постановою Правління НБУ від 17.12.2015 №898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» було відкликано банківську ліцензію та розпочато ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та кредит». Зазначена інформація міститься на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб мережі Інтернет (http://www.fg.gov.ua) є загальновідомою та не потребує доказування.

Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду від 22.12.2022 року №1067 з 27 грудня 2022 року відкликано повноваження ліквідатора Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» та вирішено повноваження під час здійснення ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» здійснювати безпосередньо Фондом гарантування.

На підставі пункту 1 та 3 вищезазначеного Рішення №1067 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань внесено запис про зміну керівника АТ «Банк «Фінанси та Кредит» шляхом внесення даних директора-розпорядника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Боржником у виконавчому провадженні, у відповідності до абз. 2 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Згідно виконавчого листа та даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень Міністерства юстиції України боржником у виконавчому провадженні №76030045 є юридична особа; назва: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», . Дана обставина підтверджує, що державним виконавцем в межах виконавчого провадження №76030045 вживаються дії з примусового виконання виконавчого документа відносно юридичної особи Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», .

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.

Таким чином, державний виконавець в силу положень п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» зобов`язаний перевірити наявність обставин, які перешкоджають відкриттю виконавчого провадження, та є підставою для повернення стягувачу виконавчого документу без прийняття до виконання.

У скарзі представник скаржника посилався також на те, що в свою чергу відкликання банківської ліцензії та запровадження процедури ліквідації банку зумовлює необхідність застосування до правовідносин, що склалися норм спеціального Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими нормами законодавства під час ліквідації банків та в питаннях регулювання правовідносин у сфері гарантування вкладів фізичних осіб.

Згідно із частиною третьою статті 1 Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відносини, що виникають у зв`язку зі створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі Фонд) та Національного банку України.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Відповідно до пунктів 3,7 ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня початку процедури ліквідації банку строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язання щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав; втрачають чинність публічні обтяження чи обмеження на розпорядження (у тому числі арешти) будь-яким майном (коштами) банку. Накладення нових обтяжень чи обмежень на майно банку не допускається.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що під час здійснення процедури виведення банку з ринку вимоги кредиторів задовольняються виключно в черговості та порядку, передбаченими статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Скаржник у скарзі посилався на те, що як встановлено судом, в ухвалі Макарівського районного суду Київської області від 19.06.2023 у справі №370/438/20, якою відмовлено представнику ОСОБА_2 у роз`ясненні рішення Макарівського районного суду Київської області від 14.04.2021 року та додаткового рішення від 12.05.2021 року у справі №370/438/20, представнику позивача у листі-відповіді №083-60-140/23 від 28.02.2023 року на його звернення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було роз`яснено, що для задоволення кредиторських вимог ОСОБА_2 , необхідно направити заяву з кредиторськими вимогами в порядку та формі, встановлені Положенням, затвердженим рішенням виконавчої дирекції Фонду від 21.08.2017 року №3711, після чого, їх буде розглянуто в порядку та строки визначені цим Положенням. Проте, позивачем/представником цього зроблено не було. Таким чином, у державного виконавця не було правових підстав для винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №76030045 від 12.09.2024, позаяк існували обставини для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання на підставі п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Вирішуючи вимоги за скаргою, суд керується наступним.

Згідно із частиною першою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року у справі №18-рп/2012 за конституційним зверненням ТОВ «ДІД Конс»).

Право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, повинно розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 11-рп/2012).

Згідно із частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII).

За частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII (у редакції, чинній на момент звернення стягувача до відділу ДВС із заявою про виконання виконавчого документа) примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII (у редакції, чинній на момент звернення стягувача до відділу ДВС із заявою про виконання виконавчого документа) за цим Законом підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами в передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (частина перша, пункт 1 частини другої статті 18 Закону №1404-VIII у редакції, чинній на момент звернення стягувача до відділу ДВС із заявою про виконання виконавчого документа).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII (у редакції, чинній на момент звернення стягувача до відділу ДВС із заявою про виконання виконавчого документа) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Отже, статтею 1 Закону №1404-VIII законодавець урегулював, що примусове виконання рішень уповноваженими цим Законом органами та особами здійснюється у межах повноважень та у спосіб, що визначені, зокрема, Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.

Як передбачено ст. 2 цього ж Закону виконавче провадження здійснюється з дотриманням: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Одним з таких актів є Закон №4452-VI, який установлює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження ФГВФО, порядок виплати ФГВФО відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між ФГВФО, банками, НБУ, визначає повноваження та функції ФГВФО щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків (стаття 1 цього Закону).

Відповідно до пункту 8 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4452-VI (в редакції, чинній на момент звернення стягувача до відділу ДВС із заявою про виконання виконавчого документа) законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що йому не суперечить.

Тобто у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, зобов`язань перед його кредиторами, приписи Закону №4452-VI є спеціальними відносно приписів інших нормативних актів, що регулюють відповідні правовідносини. Подібна правова позиція щодо пріоритетності норм Закону № 4452-VI (тут і далі у редакції на час звернення стягувача до державного виконавця) відносно інших законодавчих актів України під час розгляду спору в правовідносинах з банком була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 13 березня 2018 року у справі № 910/23398/16, від 29 серпня 2018 року у справі №127/10129/17, від 23 січня 2019 року у справі №761/2512/18, від 09 лютого 2021 року у справі №381/622/17.

ФГВФО безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі ФГВФО з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема, такі повноваження: реалізує повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб, оновлює інформацію, що міститься у Кредитному реєстрі НБУ.

Отже, звернення у справу про банкрутство позичальника банку з метою стягнення з нього заборгованості перед банком є одним з необхідних заходів ФГВФО (уповноваженої особи) щодо повернення дебіторської заборгованості банку, оскільки поза межами процедури банкрутства позичальника повернення такої заборгованості є неможливим.

Частиною четвертою статті 38 Закону №4452-VІ ФГВФО надано право залучати до своєї роботи інших осіб, оплата праці яких здійснюється за рахунок банку, що ліквідується, у межах кошторису витрат, затвердженого виконавчою дирекцією ФГВФО. А відповідно до частини третьої статті 46 Закону №4452-VІ допускається можливість виникнення в банку, який перебуває в ліквідаційній процедурі, додаткових зобов`язань, пов`язаних з витратами в ліквідаційній процедурі неплатоспроможного банку.

Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо НБУ прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника (пункт 4 частини четвертої статті 4 Закону № 1404-VІІІ).

Разом з тим, якщо існують судові рішення, які набрали законної сили, щодо зобов`язання до вчинення ліквідатором банку певних дій з погашення вимог, які виникли як поточні в ліквідаційній процедурі до неплатоспроможного банку, і такий ліквідатор відмовляється в добровільному порядку виконати такі рішення, стягувач не може бути позбавлений конституційного права на виконання судового рішення. З огляду на таке повернення державним виконавцем без прийняття до виконання виконавчого документа стягувачу буде незаконним.

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; 11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку; 12) відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню, незалежно від дати укладення такої угоди. У разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; 4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; 5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Пунктом 4 частини 1 статті 39 Закону передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.

При цьому приписи ч.ч. 2, 4 ст. 39 Закону визначають, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої цієї статті, разом з виконавчим документом надсилається до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Таким чином, у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника, виконавче провадження щодо примусового виконання рішення суду щодо саме боржника, яким є банк, не може здійснюватися, а відкрите виконавче провадження підлягає закінченню з передбачених п. 4 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» підстав.

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кухарським О.М. від 12.09.2024 відкрито виконавче провадження №76030045 на підставі виконавчого листа №370/438/20, виданого Макарівським районним судом Київської області, про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 16 666 (шістнадцять тисяч шістсот шістдесят шість) гривень 66 копійок.

Таким чином, боржником у даному виконавчому провадженні є Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», тобто, посадова особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (фізична особа), яка уповноважена здійснювати процедуру управління з ліквідації юридичної особи Акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», а не юридична особа Акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит».

Згідно із статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», під банком розуміється юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги.

Пунктом 17 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що уповноваженою особою Фонду є працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Отже, уповноважена особа в певних випадках діє по суті від імені держави (Фонду), в інших випадках, що стосується діяльності банку під час ліквідації, як посадова особа банку, його представник, а тому «банк» та «уповноважена особа Фонду» є різними суб`єктами правовідносин в системі гарантування вкладів фізичних осіб, з огляду на що ототожнення вказаних понять не допускається, а вказані особи не можуть ототожнюватись в межах виконавчого провадження як одна особа.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що наведені у скарзі доводи, у даному випадку не є підставою для повернення виконавчого документа з підстав передбачених п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №761/4442/17, Уповноважена особа Фонду за своїм правовим статусом є представником Фонду, який діє у межах повноважень, наданих Фондом, за що від Фонду отримує визначену Фондом оплату, несе відповідальність перед Фондом, тоді як перед сторонами правовідносин за дії такої особи відповідальність несе Фонд. Оскільки уповноважена особа Фонду у правовідносинах з іншими особами виступає або як представник Фонду, або як представник банку, який представляє Фонд у межах делегованих Фондом повноважень, така уповноважена особа не може бути стороною у справі».

Згідно із ч. 1 ст. 47 ЦК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Цивільною процесуальною дієздатністю наділені усі юридичні особи з моменту їх реєстрації до припинення юридичної особи. Юридичних осіб у суді представляють їхні органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законом, статутом чи положенням, або їх представники.

Беручи до уваги те, що юридична особа АТ «Банк «Фінанси та Кредит» не є припиненою, а лише перебуває в стані припинення, відкликання повноважень Уповноваженої особи на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та здійснення таких повноважень безпосередньо Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не призводить до процесуального правонаступництва АТ «Банк «Фінанси та Кредит», а тому Фонд не є правонаступником банку.

Отже, відсутність у скаржника АТ «Банк «Фінанси та Кредит» правонаступника виключає можливість покладення витрат на іншу особу, тоді як сам Фонд гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення AT «Банк «Фінанси та Кредит» з ринку не учасником у справі, а уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду від імені банку.

Суд вважає, що в даному випадку зобов`язання у Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» перед ОСОБА_2 виникли, як поточні, в порядку здійснення господарської діяльності в ліквідаційній процедурі банку, що підтверджується рішенням Макарівського районного суду Київської області у справі №370/438/20, на підставі якого і видано виконавчі документи, що виключає застосування органом примусового виконання судових рішень обмежень, встановлених пункт 4 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, суд приходить до висновку, що постанова Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відкриття виконавчого провадження №76030045 від 12.09.2024 є законною та скасуванню не підлягає.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги, оскільки оскаржуване рішення, дії були прийняті та вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і право заявника не було порушено. При цьому вимога зобов`язати Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повернути виконавчий документ стягувачу на підставі п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та виключити з Єдиного реєстру боржників відомості стосовно боржника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (код за ), які внесені на підставі виконавчого провадження №76030045 є похідною та такою, що також не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 260-261, 353-355, 447-452 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

У задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на дії/бездіяльність державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кухарського Олександра Миколайовича, стягувач ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в порядку і строки, передбачені статтями 353-355 ЦПК України до Київського апеляційного суду.

Повний текст ухвали виготовлено 21.11.2025 року.

Суддя А.В. Косенко