У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 року суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Лапченко О.М., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі - продажу,-

встановила:

в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі - продажу.

Позивач ОСОБА_1 16.12.2025 року подав до суду заяву про забезпечення позову, у якому просив накласти арешт на грошові кошти відповідача ОСОБА_2 , що обліковуються на всіх його банківських та інших рахунках у фінансових установах України, в межах суми позовних вимог 42 060 грн. та судових витрат 1 453,44 грн., та накласти заборону на відчуження нерухомого майна, що належить відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності, а саме: частину вбудовано-прибудованого нежитлового приміщення, площею 157 кв.м., реєстраційний номер 01, адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 , та квартиру, загальною площею 98,6 кв.м., житловою площею 41,9 кв.м., реєстраційний номер 24, адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування вимог заяви позивач посилався на те, що Києво-Святошинським районним судом Київської області розглядається цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу. Відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача майно (асік-майнери), що підтверджується квитанціями «Нової пошти» від 30.09.2025 року та перепискою в месенджері Telegram, погодився сплатити визначену грошову суму у розмірі еквівалентної 1000 доларів США, після отримання товару, однак свої зобов`язання не виконав та до теперішнього часу за поставлений товар не розрахувався. З огляду на поведінку відповідача, яка свідчить про небажання виконувати взяті на себе зобов`язання (систематичне ухилення від оплати, посилання на нібито блокування криптобіржі, зміна пояснень, перекладання відповідальності на третіх осіб), існує реальна загроза утруднення або неможливості виконання майбутнього рішення суду. Відповідач здійснює діяльність із ремонту комп`ютерної техніки, розрахунки з позивачем проводив у криптовалюті, що може свідчити про відсутність постійних залишків на банківських рахунках та можливість швидкого виведення коштів.

Суд, дослідивши матеріали справи та надані письмові документи, вважає, що вимоги заявника щодо накладення арешту в межах заявленої до стягнення суми позовних вимог у розмірі 42 060 грн. та судових витрат в розмірі 1 453,44 грн. на всі грошові кошти, які знаходяться на рахунках відповідача ОСОБА_2 , відкритих у банківських установах та накладення арешту на нерухоме майно, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 , не підлягають до задоволення, з огляду на таке.

Згідно ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з п. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зміст і форма заяви відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч. 2 ст. 149 ЦПК України).

Пунктом 1 частини 1 ст. 150 ЦПК України передбачений такий вид забезпечення позову як накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Крім того, статтею 150 ЦПК імперативно встановлено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

При цьому, співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, за рахунок якого пропонується забезпечити позов, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне вчинення таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п. 3-4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9).

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Крім того, згідно пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Отже, законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві.

Тобто, суд на цій стадії має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачеві і де вони знаходяться.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про банківську діяльність» арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця або за рішенням суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом клопотання, наскільки він співрозмірний заявленій вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Разом з тим, відомості про те, на яке саме майно заявник просить накласти арешт, на яких конкретно рахунках (зазначення їх номерів) та в яких банківських установах перебувають грошові кошти відповідача є необхідними для забезпечення позову.

Натомість заявник, подаючи до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача ОСОБА_2 , які знаходяться на банківських рахунках в будь-яких банківських установах України, не надав суду письмових доказів, які б підтверджували наявність у ОСОБА_2 відкритих у банківських установах рахунків та наявності коштів на них.

Крім того, в силу положень ч. 3 ст. 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами. Відсутність відомостей про рахунки відповідача позбавляє можливості суд вирішити питання про забезпечення позову та в свою чергу унеможливлює накладення на них арешту. Відсутність інформації про кількість грошових коштів, які знаходяться на рахунках відповідача, на які заявник просить накласти арешт, також позбавляє суд можливості перевірити співмірність заявлених вимог з вартістю предмета забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 також зазначено, що жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Таким чином, виходячи з вказаних вище висновків щодо застосування норм права Великої Палати Верховного Суду, суди під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову повинні, в тому числі, зважати на вартість майна, на яке позивач просить накласти арешт з метою забезпечення позовних вимог.

Суд зазначає, що вартість майна, про арешт якого просить позивач для забезпечення позову, має бути співмірним сумі заборгованості, але не обов`язково точно дорівнювати їй, а лише забезпечувати можливість покриття потенційних збитків позивача. Суд розглядає співмірність, уникнення ускладнення виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог позивача, не обтяжуючи відповідача надмірним арештом.

Відповідно до поданої заяви про вжиття заходів забезпечення позову та додатків до неї, предметом спору між позивачем та відповідачем є стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу в розмірі 42 060 гр.

Натомість позивач просить суд накласти заборону, зокрема, на відчуження нерухомого майна, що належить відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності, а саме: частину вбудовано-прибудованого нежитлового приміщення, площею 157 кв.м., реєстраційний номер 01, адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 , та квартиру, загальною площею 98,6 кв.м., житловою площею 41,9 кв.м., реєстраційний номер 24, адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Вартість вказаного майна є очевидно більшою за вказану суму заборгованості за договором купівлі-продажу в розмірі 42 060 гр.

Забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена та факт порушення законних прав позивача не встановлений.

Вирішуючи питання щодо забезпечення позову суд виходить із наявності спірних обставин, з якими пов`язується застосування відповідних заходів забезпечення позову та зв`язку між конкретними заходами забезпечення позову і предметом позову, відповідністю та співмірністю вжитих заходів забезпечення позову предмету позову.

Як вбачається з заяви про забезпечення позову, доводи заявника зводяться до того, що забезпечення позову потрібно задля перешкоджання реальній загрозі неправомірного вчинення відповідачем відносно його майна будь- яких правочинів щодо його відчуження, що свідчитиме про неможливість та утруднення виконання рішення.

Сам факт звернення з позовом до суду не може бути підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Проте, обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів особи у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання в майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Однак, суду не надано доказів того, що існують реальні ризики можливого відчуження спірного майна до вирішення спору по суті.

Системний аналіз положень статей 149, 153 ЦПК України вказує на те, що заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише в разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб, непропорційного втручання у права особи.

Таким чином, проаналізувавши зміст заяви, поданої заявником, суд вважає, що вказана заява не підлягає задоволенню, оскільки, на переконання суду, вжиття запропонованих заявником заходів забезпечення позову шляхом арешту на все майно, яке належить відповідачеві на праві власності, буде невиправданим втручанням у право власності, тобто, у право особи на мирне володіння своїм майном, яке захищене статтею 1 Протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Окрім цього, заявлені заходи забезпечення позову є неспівмірними до ціни позову; заявником не доведено суду той факт, що невжиття саме таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Не доведено, що вжиття заходів забезпечення позову саме таким шляхом, який зазначено в заяві, не порушить прав, свобод та інтересів будь-яких інших осіб, які не є сторонами у справі.

Враховуючи, що заявником не доведено співмірності заявлених заходів забезпечення позову позовним вимогам, а також заявником не доведено суду той факт, що невжиття саме таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, суддя відмовляє у забезпеченні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. 149-153, 157, 260, 261, 353-354 ЦПК України, суддя

постановила:

у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівліпродажу - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя - Лапченко О.М.