ПОСТАНОВА

іменем України

11 грудня 2025 року м. Кропивницький

справа № 399/427/25

провадження № 22-ц/4809/1577/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач- ОСОБА_2 ,

третя особа - Онуфріївська селищна рада Олександрійського району Кіровоградської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 05 серпня 2025 року у складі судді Лях М.М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Онуфріївська селищна рада Олександрійського району Кіровоградської області про визначення місця проживання неповнолітньої дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини батьком.

В обґрунтування позовної заяви посилався на те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 травня 2005 року, у якому них народились діти: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Сімейне життя між ним та ОСОБА_2 не склалось через різні погляди на життя взагалі та цілі та прагнення по життю, зокрема. Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02 березня 2020 року по справі № 399/51/20 розірвано шлюб між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований 27 травня 2005 року в Дереївській сільській раді Онуфріївського району Кіровоградської області за актовим записом №03.

З часу розірвання шлюбу, тобто останні п`ять років, ОСОБА_2 перестала спілкуватись та виховувати їх дітей та переїхала проживати в інший населений пункт. Дочка ОСОБА_5 на даний час є повнолітньою, а син - ОСОБА_6 є вже підлітком, який росте має потребу у турботі матері. Посилався на те, що відповідач не вживає заходів щодо всебічного виховання та розвитку, захисту законних прав та інтересів їхньої дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не цікавиться процесом росту та початком формування особистості сина, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду та лікування дитини. Він одноособово бере учать у вихованні та забезпеченні сина - ОСОБА_4 . Вважає, що ОСОБА_2 самоусунулась від виховання та утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , дій щодо зміни своєї поведінки не вживає. Він не створював та не створює жодних перешкод ОСОБА_2 для належного виконання нею обов`язків відносно дітей. Місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 визначено не було. Діти, зокрема син, з моменту розірвання шлюбу і на даний час проживають із ним у с. Куцеволівка Олександрійського району Кіровоградської області. Проте, його колишня дружина ОСОБА_2 на даний час безпідставно вважає, що їхньому сину буде краще проживати з нею.

Зазначав, що ОСОБА_2 з 24 травня 2022 року перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 . Крім того, ОСОБА_2 заперечує факт, що він одноособово виховує та утримує сина ОСОБА_7 . Конфлікти через визначення місця проживання дитини та щодо одноособової його участі у вихованні та утриманні сина з відповідачем посилились також з моменту початку її служби в ЗСУ, оскільки вона вважає, що він теж має служити, а хто буде виховувати їх неповнолітнього сина та піклуватись про дочку, яка продовжує навчання, її не цікавить. Вважає, що синуОСОБА_7 буде краще проживати з ним, оскільки на даний час вінстворює йомуналежні матеріальні умови та здійснюєвиховання на високому рівні.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком - ОСОБА_1 , та встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 05 серпня 2025 року у задоволені позовувідмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник адвокат Болгар О.І. підтримали доводи поданої апеляційної скарги, просили її задовольнити. ОСОБА_2 направила клопотання про розгляд справи без її участі (а.с.129). Онуфріївська селищна рада Олександрійського району Кіровоградської області у судове засідання свого представника не направила. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Колегія суддів постановила ухвалу про розгляд справи у відсутності відповідача та представника третьої особи на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.10).

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 серпня 2005 року, розірваного рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 02 березня 2020 року у цивільній справі №399/51/20 (а.с.12, 13-14).

Як свідчить витяг з реєстру територіальної громади від 22 квітня 2025 року №2025/005154042 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області від 22 квітня 2025 року №124 за адресою: АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - заявник, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 донька заявника, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 син заявника (а.с.15).

Як свідчить довідка Служби у справах дітей виконавчого комітету Онуфріївської селищної ради від 17 квітня 2025 року № 09-41/14 мати ОСОБА_2 після розлучення із сім`єю не проживає, участі у вихованні малолітньої дитини не приймає (а.с.16).

Згідно з довідкою Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області від 22 квітня 2025 року № 04.02-33/3/1 ОСОБА_1 працює в Онуфріївській селищній раді на посаді спеціаліста ІІ категорії відділу земельних відносин з 10 лютого 2021 року по даний час (а.с.17).

Як убачається з державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела та суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору відповідь на запит в електронному вигляді від 21 квітня 2025 року ОСОБА_1 має постійний заробіток у вигляді заробітної плати від Онуфріївської селищної ради (а.с.18).

Довідкою Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області від 22 квітня 2025 року №125 зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані та проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 , діти знаходяться на утриманні батька (а.с.19).

Матеріали справи містять характеристику ОСОБА_4 - учня 7 класу Куцеволівського ліцею, що проживає разом з батьком ОСОБА_1 , який приймає одноособово участь у вихованні та утриманні сина, відвідує батьківські збори. Учень зарекомендував себе старанним працелюбним, має навчальні досягнення середнього рівня, бере активну участь у громадському житті школи та класу у позашкільній роботі, спортивних змаганнях, у роботі учнівського самоврядування. Батько постійно цікавиться навчальним процесом сина. Мати - ОСОБА_2 не відвідує батьківських зборів і не цікавиться шкільним життям сина (а.с.20).

На підставі довідки військової частини НОМЕР_1 від 08 квітня 2025 року №1363/618 судом встановлено, що старший сержант ОСОБА_2 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 24 травня 2022 року по теперішній час (а.с.21).

В Онуфріївському відділі державної виконавчої служби в Олександрійському районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) станом на 03 червня 2025 року на виконанні не перебуває виконавчих документів про стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітніх дітей, що підтверджується довідкою від 03 червня 2025 року № 7960/30.15-23 (а.с.39).

Як убачається з акту обстеження умов проживання від 06 червня 2025 року, проведеного начальником служби у справах дітей ОСОБА_8 встановлено, що умови проживання дитини задовільні, в будинку чисто, охайно, затишно, будинок облаштований необхідними меблями та побутовою технікою, продуктами харчування, родина забезпечена в повному обсязі (а.с.42).

Висновком Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області від 01 липня 2025 року № 09-28/151/1 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, зазначено, що орган опіки та піклування селищної ради вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання батька та встановити факт самостійного виховання громадянином ОСОБА_1 та перебування на повному утриманні малолітнього ОСОБА_4 (а.с.52-53).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких інших належних, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про перебування на утриманні заявника неповнолітнього сина, окрім спільного місця проживання, матеріали справи не містять. Вказав, що саме по собі встановлення даного факту самостійного виховання дитини батьком не несе для позивача жодного юридичного наслідку щодо вирішення його прав та обов`язків.

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду у повному обсязі, виходячи з такого.

Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частинами першою-другою статті 161 СК України передбачено, що у разі, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч.ч.2, 7, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі по тексту Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі 542/1428/18 зроблено висновок про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання.

Тобто, з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Для правильного застосування зазначених норм права при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини необхідно, щоб дитина була заслухана.

Висновком Органу опіки та піклування селищної ради від 01 липня 2025 року № 09-28/151/1 визнано за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання батька - ОСОБА_1 . У зазначеному висновку Органу опіки та піклування також вказано, що при спілкуванні з малолітнім ОСОБА_4 було встановлено бажання дитини проживати разом із батьком.

Колегія суддів вважає, що в цьому випадку, з`ясувавши думку малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який виявив бажання проживати разом з батьком, суд проігнорував думку дитини, яка на час розгляду справи досягла відповідного віку і висловила своє мотивоване бажання проживати разом з батьком, та безпідставно не прийняв її до уваги, чим порушив вимоги СК України.

З наявних письмових доказів по справі убачається, що саме батько займається вихованням сина, дбає про його розвиток та матеріальне забезпечення.

Одночасно, колегія суддів враховує як прихильність дитини до батька, так і неможливість на даний час матері дитини здійснювати відповідне піклування та приймати участь в житті сина з огляду на її постійне перебування на військовій службі з 24.05.2022.

Встановлюючи місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком, колегією суддів приймаються до уваги такі необхідні елементи, які мають враховуватись при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини.

Щодо позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини батьком, апеляційний суд виходить з такого.

Статтею 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Крім того, системний аналіз положень СК України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить про те, що передбачене абз.12 п.п. «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з самостійним виховуванням дитини (дітей) віком до 18 років - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей.

А тому, до категорії «чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років» відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо.

Факт проживання дитини разом з батьком беззаперечно підтверджується доказами, наданими позивачем, а потреба у додатковому встановленні таких фактів судом не доведена. Утримання дитини батьком є його законним обов`язком та не потребує встановлення судом.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. При цьому одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

Жоден нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні. Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Враховуючи зазначене вище колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції у цій частині про те, що не убачається жодних підстав для встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем неповнолітнього сина.

Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини батьком.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, а відтак і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Зазначене відповідно до вимог ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в частині відмовлених позовних вимог про визначення місця проживання дитини з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 05 серпня 2025 рокускасувати в частині визначення місця проживання дитини та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2025 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко