Справа №504/5246/23
Провадження №2/504/720/25
Доброславський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2025с-ще Доброслав

Доброславський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - Барвенка В.К.,

секретаря Ориник М.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, с-ще. Доброслав, цивільну справу за позовом адвоката Михайлова Олега Афанасійовича в інтересах ОСОБА_1 проти ОСОБА_2 , про тлумачення заповіту, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернувся до суду із позовом проти відповідачки, яким просив суд про тлумачення заповіту, що складений 11 квітня 2007 року ОСОБА_3 , який посвідчений секретарем Оріхівської сільської ради Болградського району Одеської області Новак Л.І., зареєстрованого в реєстрі за № 147.

В обгрунтування доводів позову заявник вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його рідна мати ОСОБА_3 .

За життя ОСОБА_3 належала земельна частка (пай) з земель колективної власності колгоспу ім. Кірова в с. Оріхівка Болградського району Одеської області, розміром 2,25 га, в умовних кадастрових гектарах серії ОД № 0297497, виданого Болградською районною державною адміністрацією Одеської області 20 листопада 1997 року.

Відповідно до заповіту від 11.04.2007 року, посвідченого секретарем Оріхівської сільської ради Болградського району Одеської області Новак Л.І., зареєстрованого у реєстрі за № 147, ОСОБА_3 вказану земельну ділянку заповіла своєму синові заявнику ОСОБА_1 .

Як стверджує заявник, у період часу з 2004 по 2007 роки ОСОБА_3 здійснювала приватизацію вищевказаної земельної ділянки та її виділ в натурі з земель колективної власності СВК «Оріхівка».

14.06.2007 року ОСОБА_3 було видано державний акт серії ЯА № 152727 від 14 червня 2007 року,, який виданий на підставі розпорядження Болградської районної державної адміністрації Одеської області № 927 від 21.12.2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 06, на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0336, цільове призначення «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» територія Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області (колишня Оріхівська сільська рада Болградського району Одеської області), площею 0,21 га; земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:0425, цільове призначення «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» територія Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області (колишня Оріхівська сільська рада Болградського району Одеської області), площею 1,74 га.

Таким чином вказані земельні ділянки входять до спадкової маси, яка залишилась після смерті спадкодавеці ОСОБА_3 .

Заявник стверджує, що звернувся до органу нотаріату із заявою про прийняття спадщини, одна отримати в нотаріальному порядку свідоцтво про право на спадщину не має можливості, оскільки за заповітом, який складений від імені спадкодавеці, заповідачем заповідано земельну частку (пай), а на момент відкриття спадщини земельна частка (пай) виділена в натурі та приватизована спадкодавицею.

Тому заявник просить розтлумачити вказаний заповіт.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи у свою відсутність, доводи позову підтримав у повному обсязі.

Відповідачка у перше судове засідання з розгляду по суті не з`явилась, однак в суду було відсутнє її належне сповіщення.

У судове засідання 15.12.2025 року відповідачка не з`явилась, сповіщена судом належним чином, надіслала до суду свою письмову заяву про розгляд справи у свою відсутність.

При таких обставинах процесуальних перешкод у розгляді справи по суті судом не встановлено.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , що встановлено судом зі змісту свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 18.04.1961 року.

За життя ОСОБА_3 належала земельна частка (пай) з земель колективної власності колгоспу ім. Кірова в с. Оріхівка Болградського району Одеської області, розміром 2,25 га, в умовних кадастрових гектарах серії ОД № 0297497, виданого Болградською районною державною адміністрацією Одеської області 20 листопада 1997 року.

14.06.2007 року ОСОБА_3 було видано державний акт серії ЯА № 152727 від 14 червня 2007 року,, який виданий на підставі розпорядження Болградської районної державної адміністрації Одеської області № 927 від 21.12.2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 06, на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0336, цільове призначення «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» територія Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області (колишня Оріхівська сільська рада Болградського району Одеської області), площею 0,21 га; земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:0425, цільове призначення «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» територія Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області (колишня Оріхівська сільська рада Болградського району Одеської області), площею 1,74 га.

За життя ОСОБА_3 11.04.2007 року склала заповіт, який посвідчений секретарем Оріхівської сільської ради Болградського району Одеської області Новак Л.І., зареєстрованого в реєстрі за № 147, яким заповіла вказану земельну ділянку заповіла своєму синові заявнику ОСОБА_1 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлено судом зі змісту свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 04.12.2012 р.

Після її смерті відкрилась спадщина, яку прийняв ОСОБА_1 .

Однак отримати в нотаріальному порядку свідоцтво про право на спадщину не має можливості, оскільки за заповітом, який складений від імені спадкодавеці, заповідачем заповідано земельну частку (пай), а на момент відкриття спадщини земельна частка (пай) виділена в натурі та приватизована спадкодавицею.

Окрім того, суд встановив, що між сторонам існує неузгодженість (спір) щодо змісту заповіту.

Релевантні джерела права та висновки суду:

Згідно зі статтею 1223 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 ЦК України.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов?язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов?язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов?язків, що є пропорційною до одержаних ними прав.

Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями.

У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов:

1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача;

2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту - спадкоємці мають різне уявлення про волевиявлення заповідача.

За відсутності спору тлумачення заповіту здійснюється самими спадкоємцями на підставі частини першої статті 1256 ЦК України.

Оскільки судом у цій справі встановив, що між спадкоємцями є спір щодо тлумачення заповіту, то відповідно до частини другої статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснює суд.

Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт.

Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті.

Тлумачення заповіту є лише інструментом з?ясування волі заповідача після його смерті.

Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача.

Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять і термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов?язальних, спадкових відносин тощо.

Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача стосовно долі спадщини.

При цьому частина друга статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту.

Згідно зі статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Верховний Суд у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значень термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, та з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

З огляду на викладене тлумаченню підлягає правочин або його частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень. Пріоритет надається тому, що написано в правочині, тобто буквальному тлумаченню слів та термінів. При тлумаченні правочину, у тому числі заповіту, спершу береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів, тобто здійснюється буквальне тлумачення правочину. І лише коли буквальне тлумачення не дало змоги витлумачити зміст правочину, необхідно вдаватися до порівняння частини правочину, намірів тощо. Тобто правила тлумачення правочину визначені законом за принципом концентричних кіл: за неможливості витлумачити зміст правочину шляхом використання вузького кола засобів (буквальне тлумачення) залучаються інші засоби.

Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.

Відповідно до статей 177, 181, 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки. Право власності на земельні ділянки як нерухому річ підлягає державній реєстрації.

Згідно зі статтями 11, 328 ЦК України, статті 81 Земельного кодексу України (в редакції Закону України від 01 січня 2006 року) право власності на земельну ділянку громадяни набувають на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) тощо.

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України (в редакції Закону України від 01 січня 2006 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами.

Таким чином, право власності на земельну ділянку виникає на підставі правопороджуючих фактів (правочинів, адміністративних актів тощо), а посвідчується таке право державними актами.

Як наслідок, до спадщини входять не документи, що посвідчують право, зокрема державні акти про право власності на земельну ділянку, а права на саму земельну ділянку як об`єкт цивільних прав.

Відсутність у заповіті прямого посилання на земельну ділянку як на окрему річ (виділену в натурі та приватизовану), не відміняє дійсної волі заповідача щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, що в разі його смерті позивач успадкує саме цю земельну ділянку.

За своїм змістом намір (волевиявлення) спадкодавця був спрямований на те, щоб залишити позивачу у спадок земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на яку у заповідача на момент складання заповіту було право лише на земельну частку (пай), тобто не виділену в натурі та не приватизовану.

Пізніше за своє життя заповідач приватизував ту саму земельну ділянку, і це право посвідчене державним актом на право власності на земельну ділянку.

За таких обставин суд першої інстанції вважає, що слід розтлумачити зміст заповіту, складеного заповідачем ОСОБА_3 11 квітня 2007 року на користь ОСОБА_1 .

Отже вимоги позову суд вважає обгрунтованими і законними, тому позов слід задовольнити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 207, 208, 258-260, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов адвоката Михайлова Олега Афанасійовича в інтересах ОСОБА_1 проти ОСОБА_2 , про тлумачення заповіту, -задовольнити.

Зміст заповіту, що складений 11 квітня 2007 року ОСОБА_3 , який посвідчений секретарем Оріхівської сільської ради Болградського району Одеської області Новак Л.І., зареєстрованого в реєстрі за № 147, відповідно до якого ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 , 1961 року народження, належну їй земельну ділянку, яка належала їй за життя на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) з земель колективної власності колгоспу ім. Кірова в с. Оріхівка Болградського району Одеської області, розміром 2,25 га, в умовних кадастрових гектарах серії ОД № 0297497, виданого Болградською районною державною адміністрацією Одеської області 20 листопада 1997 року, слід розуміти так, що ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 , 1961 року народження, належну їй земельну ділянку, кадастровий номер :01:001:0336, цільове призначення «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» територія Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області (колишня Оріхівська сільська рада Болградського району Одеської області), площею 0,21 га; земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:0425, цільове призначення «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» територія Кубейської сільської ради Болградського району Одеської області (колишня Оріхівська сільська рада Болградського району Одеської області), площею 1,74 га, які належали за життя ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 152727 від 14 червня 2007 року,, який виданий на підставі розпорядження Болградської районної державної адміністрації Одеської області № 927 від 21.12.2004 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 06.

Питання судового збору у позові не порушувалось, підстав для його розподілу не вбачається.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В. К. Барвенко