Справа № 173/1895/25
Провадження №2/173/1167/2025
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

15 грудня 2025 року м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі

головуючого судді Кожевник О.А.,

за участю секретаря судового засідання Голованьової К.С.,

представника відповідача Савчука О.С.,

розглянувши в приміщенні Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області в режимі відео конференції позовну заяву ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про вирішення трудового спору стягнення недоплаченої частки заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської плати, згідно з якою просить стягнути з відповідача на його користь заробітну плату (матеріальну допомогу на оздоровлення) за період 2017-2021 року включно у розмірі 9009 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач працює монтером колії в СП «Верхівцевська дистанція колії» РФ «Придніпровська залізниця» AT «Українська залізниця».

У 2017, 2018, 2019 та 2021 році позивачу надавалась щорічна графікова тарифна відпустка, на підставі чого позивач звертався кожного разу при наданні відпустки з особистою заявою до керівника з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п. 3.1.16 Колективного договору Придніпровської залізниці на 2007-2015 роки, що був прийнятий на конференції трудового колективу залізниці 24.02.2015, який є чинний по цей час (пролонгований відповідно до ст. 9 ЗУ «Про колективні договори і угоди»), яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, та відповідно до п.3.1.16 Колективного договору Верхівцевської дистанції колії на 2011-2012 рік, що був схвалений конференцією трудового колективу Верхівцевської дистанції колії 23.03.2012, який є чинний по цей час (пролонгований відповідно до ст. 9 ЗУ «Про колективні договори і угоди»), яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні.

Таким чином, в порушення Колективних договорів не надавалась матеріальна допомога на оздоровлення позивачу в розмірі мінімальної заробітної плати по Україні, що стало підставою для звернення до суду.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ справа надійшла в провадження судді Кожевник О.А.

Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області Кожевник О.А. від 30.07.2025 прийнято заяву та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання.

В судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що свою позицію щодо позовних вимог виклав в запереченнях, разом з цим додав, що на його думку матеріали справи не містять порушення прав позивача. Позивач є членом профспілки, і особисто голосував за ці зміни. Всі зміни в договорі підписні адміністратором та представником трудового колективу. Не було внесено змін на погіршення прав позивача.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що 23.03.2012 конференцією трудового колективу було схвалено колективний договір між адміністрацією та трудовим колективом відокремленого структурного підрозділу "Верхівцевська дистанція колії" на 2011-2012 роки, єдиним і уповноваженим представником трудового колективному в даному колективному договорі визнано профспілкову організацію Верхівцівської дистанції колії в особі її виборного органу - Профком, який діє на підставі "Статуту професійної спілки залізничників і транспортних будівельників".

Адміністрація структурного підрозділу та Профком, як представник трудового колективу погодились застосовувати до положень діючого Колективного договору прийняту 31.03.2017 спільну постанову керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букрєєва О.В. №32/20, П-4-5-г від 31.03.2025 в якій зазначено, що з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати застосовувати розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

За доводами представника відповідача позивач був належним чином обізнаний про суми нарахованої йому матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки, отримавши відповідні розрахункові листи за відповідний місяць надання вказаної допомоги, тому був обізнаним саме в такий момент, що він недотримує суми матеріальної допомоги на оздоровлення за такий період. а тому, на думку представника відповідача, суд повинен застосувати строки позовної давності на підставі ст. 233 КЗпП України, оскільки у даному випадку позивач звернувся до суду з пропуском строку, лише у липні 2025 року.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

За приписами ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до таких висновків.

Садом встановлено, що ОСОБА_1 працює монтером колії в СП «Верхівцевська дистанція колії» РФ «Придніпровська залізниця» AT «Українська залізниця», що підтверджується копією посвідчення № НОМЕР_1 .

У 2017, 2018, 2019 та 2021 році позивачу надавалась щорічна графікова тарифна відпустка.

У періоди з 15.05.2017 року по 08.06.2017 рік, з 21.05.2018 року по14.06.2018 рік, з 20.05.2019 року по 12.06.2019 рік, з 11.01.2021 року по 05.02.2021 рік, з 09.08.2021 року по 05.09.2021 рік позивачу надавалась щорічна тарифна відпустка.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За приписами ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до довідки № 72 від 11.07.2025, виданої структурним підрозділом «Верхівцевська дистанція колії» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» сума виплаченої матеріальної допомоги позивачу складала за травень 2017 року 2105 грн., за травень 2018 року - 2203 грн., за травень 2019 року 2401 грн., за січень 2021 року 2838, за серпень 2021 року 4540 грн.

В період з 11.01.2021 по 05.02.2021 позивачу надавалась відпустка відповідно до Наказу № 823/в від 24.12.2020.

За приписами ст. 10 Кодексу законів про працю України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України встановлено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно зі ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.16 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між структурним підрозділом «Верхівцевська дистанція колії» та профспілковою організацією Верхівцевської дистанції колії, який схвалений конференцією трудового колективу Верхівцевської дистанції колії від 23.03.2012 року, встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини незалежно від періоду її надання, виплачувати за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Пунктом 1.4 Колективного договору зазначено, що зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників залізниці, дистанції колії вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні керівництва залізниці і президії Дорпрофсоюзу, а всі інші на конференції трудового колективу.

Керівництво відокремленого структурного підрозділу "Верхівцевська дистанція колії" та профспілкова організація Верхівцевської дистанції колії, в особі її виборчого органу - Профком, як єдиний представник трудового колективу, прийняли спільний наказ від 10.04.2017 № 386, яким застосовано з 01.04.2017 у діючому Колективному договорі замість величини "мінімальна заробітна плата", розрахункову величину "125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб", що підтверджується копією відповідного наказу.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, становив на рівні 1600 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 000 грн., мінімальний розмір заробітної плати становив 3200 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, становив на рівні 1762 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 205,50 грн., мінімальна заробітна плата по Україні становила 3 723 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, становив 1921 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2401,25 грн. мінімальна заробітна плата по Україні складала 4173 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, становив 2102 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2627,50 грн. мінімальна заробітна плата по Україні до вересня місяця складала 4723 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, становив 2270 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2837,50 грн. мінімальна заробітна плата по Україні складала 6000 грн.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами.

Частиною 1 ст. 12 КЗпП України передбачено, що колективний договір укладається власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і профспілковою організацією, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності - представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємної згоди сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

За приписами ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. При цьому ст. 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Пунктом 5 розділу 2 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів.

Згідно із статями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України у договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2019 року у справі № 501/4788/21 (провадження № 61-9100св23) зазначено, що з набранням чинності Закону України № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року обчислення місячної тарифної ставки позивача з застосуванням в якості розрахункової величини мінімальної заробітної плати стало недопустимим в силу імперативного припису закону (п. 77 постанови ВС).

Водночас, прийняття 31.03.2017 року спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2000 грн., тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.16 Колективного договору.

До аналогічних висновків дійшов Дніпровський апеляційний суд у постанові від 22.04.2020 у справі 211/7250/19 (провадження 22-Ц/803/4565/20).

Таким чином, Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив його право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги.

Так, у 2017 році недоплачена сума матеріальної допомоги на оздоровлення складає 1095 грн. (3200 мінімальна заробітна плата -2105 сума виплаченої матеріальної допомоги), у 2018 році 1520 грн. (3723 - 2203), у 2019 році 1772 грн. (4173 2401), у 2020 році 1885 грн. (4723 2838), у 2021 році 1460 грн. (6000 - 4540).

Таким чином, суд прийшов до висновку, що дії відповідача щодо невиплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення розмірі 7732 грн. є неправомірними.

Щодо пропуску строку позовної давності суд зазначає наступне.

За приписами ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Як вбачається із зазначених норм, строки позовної давності стосуються саме трудових спорів після звільнення особи.

Крім того, довідка про суми виплаченої матеріальної допомоги датується 11.07.2025, а з позовом про стягнення суми матеріальної допомоги на оздоровлення позивач звернувся 23.07.2025. Порушене право особи не тягне за собою обов`язку бути обізнаною про таке порушення, що випливає з норми ст. 233 КЗпП про факт коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Верховний суд України у постанові від 26 жовтня 2016 року (справа 6-1395цс16) дійшов висновку про те, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог.

Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

Доводи представника відповідача щодо обізнаності позивача про порушення його права, з огляду на отримання ним розрахункових листів за відповідні періоди, судом до уваги не приймаються, оскільки сам факт виплати матеріальної допомоги на оздоровлення не підтверджує обізнаність позивача про неправильність її розміру. Відповідачем не надано належних доказів, які б свідчили про те, що позивач міг усвідомлювати невідповідність фактично виплаченої суми тій, яка мала бути нарахована (зокрема, розрахунковий лист із зазначенням як виплаченої суми, так і суми, що підлягала виплаті).

Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог.

При розподілі судових витрат суд враховує положення статті 133 ЦПК України, відповідно до якої до судових витрат відноситься, зокрема, судовий збір.

Згідно з частиною 1 статті 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).

Позивач на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати.

Тому у зв`язку з частковим задоволенням позову (86 %) з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 1041,63 грн.

Керуючись Кодексом Законів про працю України, ст. 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 представника позивача ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про вирішення трудового спору стягнення недоплаченої частки заробітної плати - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження за адресою: 03150, Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік у сумі 7732 (сім тисяч сімсот тридцять дві) грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 1041,63 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду .

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення.

Суддя О.А. Кожевник