Ухвала

Іменем України

08 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 369/2667/23

провадження № 61-14506ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Бородянського районного суду Київської області від 20 лютого 2025 року у складі судді: Герасименко М. М., та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Бучанської районної державної адміністрації Київської області, служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо.

Первісний позов мотивований тим, що під час шлюбу з відповідачкою народився їх малолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюб з відповідачкою розпався, з серпня 2017 року сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Після розриву сімейних відносин у ОСОБА_3 з відповідачкою почалися непорозуміння щодо його участі у вихованні сина, відвідуванні, почали створюватися штучні перешкоди з боку відповідачки щодо неможливості його нормального спілкування з дитиною.

Всі намагання позивача мирним шляхом врегулювати цей спір, налагодити нормальний зв`язок із дитиною, приймати участь у його вихованні, утриманні призводять лише до конфліктів. Фактично відповідачка ігнорує його прохання не чинити йому перешкод у спілкуванні з сином.

Кожен раз коли йому більш-менш вдається налагодити зв`язок та встановити певний графік відвідування сина, втручається відповідачка, яка своїми діями негативно впливає на його стосунки з сином.

Неодноразово ОСОБА_3 доводилося бачити як син, маючи намір ще погратися з ним (позивачем) та провести ще час, через втручання відповідачки починав плакати та проситися ще побути разом і погратися. Такі ситуації вкрай тяжко та негативно впливають на розвиток дитини, характер, поведінку. Як люблячий батько він має рівні права та обов`язки щодо дитини, але відповідачка чомусь нехтує його правами і порушує їх.

Тому, оскільки відповідачка перешкоджає йому у виконанні батьківських обов`язків щодо сина,

ОСОБА_3 просив:

зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_4 ;

визначити такі способи його участі у вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : особисте побачення два рази на місяць в суботу або неділю в період часу з 12.00 год. до 18.00 год. за місцем проживання сина або за місцем проживання відповідача, необмежене спілкування з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування (побачення/особистого побачення);

зобов`язати ОСОБА_1 за два дні до дня його зустрічі надати йому точну інформацію щодо фактичного місця знаходження, проживання, перебування дитини, а у разі настання таких змін повідомити про це його особисто на наступний день з дня настання таких обставин.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.

Зустрічний позов мотивовано тим, що від шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 має малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу син проживає разом з нею (позивачкою) по АДРЕСА_1 , де створені всі умови для повноцінного розвитку та виховання дитини.

Відповідач ОСОБА_3 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків з народження дитини та шість років підряд не спілкувався з сином, не цікавився його життям, здоров`ям, інтересами, навчанням, не надавав матеріальної допомоги на його утримання. Він ніде не працює, заробітну плату не отримує, має заборгованість по сплаті аліментів з 2017 року по 2023 рік включно.

Крім цього він має грошові зобов`язання по сплаті кредитів фінансовим установам, по яким відкриті виконавчі провадження № 65028161, № 67234121. Дізнавшись про стосунки позивачки з іншим чоловіком, відповідач почав періодично цікавитися сином, брав його на побачення та налаштовував його проти її чоловіка ОСОБА_5 .

Негативна поведінка відповідача впливає та руйнує доброзичливі стосунки в їх сім`ї, а також порушує психоемоційний стан дитини.

ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 24 жовтня 2023 року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження із первісним позовом.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 20 лютого 2025 року;

позов ОСОБА_3 задоволено частково:

зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у вихованні та вільному особистому спілкуванні з його сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

визначено способи участі батька, ОСОБА_3 , у вихованні та спілкуванні із його сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом надання особистих побачень з дитиною два рази на місяць в один із вихідних днів тижня (суботу або неділю) з 12.00 год. до 18.00 год. у місці за погодженням і попередньою домовленістю з матір`ю дитини ОСОБА_1 , у присутності матері (за її бажанням) та з урахуванням стану здоров`я дитини, погодних умов та бажання дитини;

зобов`язано ОСОБА_1 у разі зміни місця проживання або не перебування дитини у день побачення сина із батьком у місці постійного проживання повідомляти ОСОБА_3 про місце знаходження дитини не пізніше двох днів до дня такого побачення.

в іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено;

у задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відмовлено;

попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання його неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

покладено на орган опіки та піклування виконавчого комітету Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області контроль за виконанням ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків стосовно виховання його неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України);

суд першої інстанції вказав, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останніх батьківських прав, покладено на позивача. Дослідивши наявні докази у справі, суд вважає, що матеріали справи не містять достатніх доказів того, що поведінка ОСОБА_3 відносно його сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками щодо дитини. ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні із сином, категорично заперечував проти задоволення зустрічного позову про позбавлення його батьківських прав. Вказав, що сплачував аліменти по можливості, брав участь у вихованні дитини, проте після конфлікту, який стався після того як він дізнався, що його син називає батьком іншу особу, він проявив агресію по відношенню до ОСОБА_1 , написавши повідомлення негативного змісту у переписці, після чого йому зі сторони ОСОБА_1 почали чинитися перешкоди у спілкуванні з дитиною. При цьому, ОСОБА_3 визнав, що його поведінка під час конфлікту була неправильною та некоректною, наразі він проаналізував свою поведінку, має намір налагодити зв`язок з дитиною, буде повідомляти матір дитини про час та місце перебування його із дитиною під час побачень, не буде тиснути на сина щодо його вибору з приводу того, кого він буде називати батьком;

суд першої інстанції вказав, що висновок служби у справах дітей Немішаївської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , затверджений рішенням виконкому Немішаївської селищної ради від 28 вересня 2023 року № 458, не містить належних обґрунтувань прийняття такого рішення;

суд зазначив, що судом встановлено, що ОСОБА_3 неналежним чином виконував свої батьківські обов`язки, проте матеріали справи не містять достатніх доказів того, що поведінка відповідача відносно малолітнього ОСОБА_3 є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками щодо дитини;

позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, у зв`язку з чим заперечення ОСОБА_3 щодо позбавлення його батьківських прав відносно його дитини, доводи ОСОБА_3 про аналіз своєї поведінки та її засудження, приймається судом як прагнення виправити свою поведінку щодо виконання батьківських обов`язків та намагання зберегти родинні зв`язки з дитиною. Обставини цієї справи свідчать про наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з сином, приймати участь у вихованні, розвитку та піклуванні щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , із урахуванням вибору дитини щодо її особистого сприйняття ролі батька та бажання називати іншу особу батьком. Ураховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а судом встановлено, що ОСОБА_3 категорично проти позбавлення його батьківських прав, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав на даний час є недоцільним заходом, який не відповідає інтересам дитини, а тому вважає за необхідне в позові відмовити та попередити відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання його неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з одночасним покладенням на орган опіки та піклування виконавчого комітету Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області контролю за виконанням ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків;

щодо позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу його участі у її вихованні, суд першої інстанції виходив з того вирішуючи питання про встановлення способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усі обставини конкретної справи. Як встановлено судом, між сторонами існує конфлікт та негативне ставлення один до одного, ОСОБА_3 не чинилися перешкоди у спілкуванні із дитиною до тих пір, як він дізнався про те, що син називає батьком іншу особу. Після того як ОСОБА_3 висловив сину своє невдоволення щодо вказаних обставин та в агресивній формі висловив своє невдоволення і до колишньої дружини ОСОБА_1 , позивачу стали чинитися перешкоди у спілкуванні із дитиною. Суд вважав, що: вплив батька на сина в питанні вибору дитини з приводу того, кого він називає батьком; допущення випадків неповідомлення матері дитини про місце перебування сина під час побачень з батьком і час його повернення додому; негативні висловлювання та погрози у присутності сина на адресу матері та інших близьких осіб дитини, а також висловлювання які б могли б розцінюватися дитиною як загроза її розлучення із матір`ю, є неналежною поведінкою батька під час виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Водночас, позивач у судовому засіданні визнав свою неправильну поведінку, висловив її засудження, а також вказав про те, що має бажання виправити ситуацію, буде намагатися налагодити зв`язок із сином, буде повідомляти матір дитини про час та місце перебування його із дитиною під час побачень, не буде тиснути на сина щодо його вибору з приводу того кого він хоче називати батьком. Інших обставин, які б наразі унеможливлювали право батька на спілкування із сином, чи обставин, які б свідчили про таке спілкування батька з сином, яке б перешкоджало нормальному розвитку дитини, судом не встановлено;

суд першої інстанції вказав, що доводи відповідачки про те, що позивач має боргові зобов`язання самі по собі не можуть бути підставою для усунення позивача від участі у вихованні дитини, а зловживання позивачем наркотичними засобами не доведено відповідачем і не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні. Факт вживання позивачем наркотичних засобів три роки тому не може вважатися достатньою підставою для обмеження на даний час спілкування батька із дитиною;

у висновку орган опіки та піклування також не посилався на вказані обставини, а зазначив, що підставою для висновку про недоцільність визначення способу участі у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , послугував висновок психолога, у якому зазначено про відсутність емоційної близькості та зацікавленості у спілкуванні дитини із його батьком. У судовому засіданні представник органу опіки та піклування вказала, що під час спілкування із дитиною було встановлено, що дитина не хоче спілкуватися із батьком та боїться, що батько позбавить його можливості проживати разом з матір`ю. Вказані у висновку та у судовому засіданні представником органу опіки та піклування доводи самі по собі також не можуть свідчити про наявність обставин, які б наразі унеможливлювали право батька на спілкування із сином;

суд першої інстанції вказав, що визначений ним спосіб участі батька у вихованні дитини буде забезпечувати якнайкращі інтереси дитини і розумний баланс у праві на участь обох батьків у вихованні дитини.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Карасьовою Л. А., залишено без задоволення. Рішення Бородянського районного суду Київської області від 20 лютого 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками;

позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей;

ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками;

позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України);

зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків;

Європейський суд у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58);

у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися;

разом з тим у рішенні Європейського суду у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76);

таким чином, при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту;

апеляційний суд вказав, що матеріалами справи не підтверджено факту застосування до ОСОБА_3 попередження про необхідність зміни ставлення до виховання дитини, так само як і покладення на орган опіки та піклування обов`язку здійснювати контроль за належним виконанням ним батьківських обов`язків. Застосування таких менш суворих, превентивних заходів суд встановив у резолютивній частині рішення у цій справі. Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом сімейно-правової відповідальності, воно може бути застосоване лише за наявності доведеного, винного та тривалого ухилення батька від виконання своїх обов`язків і неефективності більш м`яких способів впливу. Тому за умови належної фіксації органом опіки та піклування подальшого ухилення та відсутності позитивної динаміки у поведінці ОСОБА_3 , питання про позбавлення його батьківських прав може бути поставлене повторно. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на ОСОБА_3 , адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька чи матері на краще неможливо, і лише за наявності вини в їх діях;

неможливість активної участі батька в житті дитини спричинена об`єктивними причинами: проживання та навчання дитини разом з матір`ю. Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. При цьому в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 (провадження № 61-12144св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20), від 27 квітня 2022 року у справі № 221/9049/19 (провадження № 61-9928св21) тощо;

апеляційний суд також вказав, що ураховуючи, що висновок органу опіки та піклування, є дорадчим та консультативний для суду, та не тягне за собою обов`язок суду враховувати його під час винесення рішення, суд першої інстанції надав належну оцінку висновку органу опіки та піклування та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 ;

частиною третьою статті 157 СК України закріплено, що той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Суд зауважив, що інтереси дитини у вирішенні питання про позбавлення батьківських прав є вищими за інтереси батьків, які відповідальні за дітей та зобов`язані всі питання перш за все вирішувати шляхом домовленостей, непорозуміння між батьками не повинні мати наслідком вплив на права та інтереси дітей. Відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з нею.

18 листопада 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Бородянського районного суду Київської області від 20 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року (повне судове рішення складено 16 жовтня 2025 року), у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 та задовольнити її зустрічний позов про позбавлення батьківських прав.

У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження, мотивуючи тим, що постанову апеляційного суду надіслано представнику ОСОБА_1 адвокату Карасьовій Л. А., лише 21 жовтня 2025 року через підсистему «Електронний суд».

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що строк на касаційне оскарження пропущений з поважних причин. Тому суд, на підставі статті 390 ЦПК України, поновлює його.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 09 лютого 2025 року у справі № 147/277/24; від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17; від 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18; від 02 липня 2025 року у справі № 490/3580/21; від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19; від 21 липня 2021 року у справі №404/3499/17.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

позивач ОСОБА_3 почав сплачувати аліменти з жовтня 2022 року, при цьому обов`язок сплати аліментів у нього виник з 11 липня 2017 року. Тобто, з липня 2017 року по жовтень 2022 року (5 років) позивач взагалі не сплачував аліменти на утримання дитини. На сьогодні, як встановлено судом, продовжує існувати заборгованість по аліментам у позивача станом на липень 2024 року в розмірі 90 572,35 грн. Окрім заборгованості по аліментам позивач має заборгованість перед фінансовими установами, які є стягувачами у виконавчих провадженнях, та які, з пояснень в судовому засіданні позивача, не закриті до сьогодні. Судом в судовому засіданні встановлено, що також зафіксовано в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, та не заперечується позивачем, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 самостійно протягом тривалого часу (8 років) здійснює забезпечення нормальних належних умов для проживання дитини, необхідним харчуванням, лікуванням, здобуття освіти. При цьому, як вказав у своїх поясненнях на зустрічну позовну заяву представник позивача адвокат Овсянніков Сергій, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 жодним чином не перешкоджає отримувати синові усе вищевказане;

в матеріалах даної справи є і висновок служби у справах дітей Немішаївської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , який прийнятий на підставі, в тому числі, висновку психолога від 19 лютого 2024 року, і є висновок служби у справах дітей Немішаївської селищної ради про недоцільність визначення способу участі у вихованні дитини ОСОБА_3 , а також є сам висновок психолога від 19 лютого 2024 року за №Ф-190224, згідно з яким дитина не вважає батька членом родини, та не включає його до кола значущих дорослих;

окрім того, в судовому засіданні були заслухані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтвердили негативне відношення позивача до його колишньої дружини (матері дитини та відповідачки по справі) із застосуванням до неї та її рідних батьків фізичного насилля та погроз, не належне ним приймання участі у вихованні його сина. Про застосування фізичного насилля, погроз до відповідача та її чоловіка та неповага батька дитини до його матері вбачається також зі скріншотів телефону та рішення суду про розірвання шлюбу від 23 листопада 2017 року у справі № 360/1334/17, де позов ОСОБА_3 визнав повністю. Проте суди першої та апеляційної інстанції знехтували викладеними вище письмовими документами та показами свідків, які є беззаперечними належними доказами наявності тривалої винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками по відношенню до свого сина, повіривши в судовому засіданні у його слова про виправлення як батька в майбутньому;

протягом розгляду даної справи у судах, позивач за первісним позовом (біологічний батько) нічого не зробив, щоби довести своє бажання спілкуватися із спільною дитиною сторін, приймати будь-яку участь у її вихованні та піклуванні, в тому числі допомагати фінансово (заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини до цього часу не погашена). Тобто поведінка позивача за первісним позовом є сталою як до моменту звернення до суду, так і на протязі розгляду справи в суді;

з висновків, зроблених Верховним Судом у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18 вбачається, що факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку;

саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і, таким чином, підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини;

окрім того, необхідно наголосити, що в судовому засіданні з пояснень представника позивача адвоката Овсяннікова С., було встановлено, що позивач на сьогодні лікується від наркотичної залежності (звукозапис на 1:15 годині від 10 січня 2025 року). При цьому позивач, надаючи в судовому засіданні свої пояснення, також підтвердив, що з 2017 року по 2021 рік вживав наркотичні засоби. Судом взяті до уваги лише пояснення позивача за первісним позовом, який вживав наркотичні засоби по 2021 рік, при цьому відхилив пояснення його представника, який повідомив суду, що «від наркотичної залежності позивача виліковуємо». Через те, що пояснення представника позивача та пояснення позивача, які надавалися ними в судовому засіданні, не співпадають, тому не можна на сьогодні встановити, що наркотична залежність у позивача на сьогодні відсутня, що є однією з підстав позбавлення батьківських прав.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 січня 2016 року по 23 листопада 2017 року, і ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_3

10 серпня 2017 року Бородянський районний суд Київської області виніс судовий наказ № 360/1335/17 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 713 гривень, щомісячно, починаючи з дня подання заяви 11 липня 2017 року, до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Суди встановили, що постановою державного виконавця Радомишльського районного відділу ДВС ГТУЮ у Житомирській області від 24 січня 2018 року відкрите виконавче провадження № 55508296 з примусового виконання судового наказу № 360/1335/17, про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на утримання його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суди встановили, що 11 липня 2023 року державний виконавець виніс постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № 55508296, оскільки ОСОБА_3 має заборгованість зі сплати аліментів.

Суди встановили, що станом на 09 лютого 2024 року заборгованість ОСОБА_3 зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 55508296 складала 76 140, 25 грн. Як вбачається із розрахунків заборгованості, ОСОБА_3 почав сплачувати аліменти з жовтня 2022 року. За період з жовтня 2022 року по серпень 2023 року сплатив 11 149 грн в рахунок сплати аліментів на утримання дитини.

Як стверджувала ОСОБА_1 та її представник адвокат Карасьова Л. А. у Радомишльському районному відділі ДВС ГТУЮ у Житомирській області відкрито ще одне виконавче провадження після зміни розміру аліментів, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 73188892. Як вбачається зі вказаного розрахунку станом на 25 липня 2024 року заборгованість ОСОБА_3 зі сплати аліментів складає 14 432,10 грн; за період з вересня 2023 року по липень 2024 року ОСОБА_3 сплатив 18 300 грн в рахунок сплати аліментів на утримання дитини.

Отже, загалом ОСОБА_3 за період з жовтня 2022 року по липень 2024 року сплатив на утримання дитини аліменти у розмірі 29 449 грн.

Суди на підставі інформаційної довідки автоматизованої системи виконавчого провадження встановили, що відносно ОСОБА_3 наявні відкриті виконавчі провадження № 65028161 від 05 травня 2021 року, де стягувачем зазначено ТОВ «Веллфін» та № 67234121 від 22 жовтня 2021 року, де стягувачем зазначено ТОВ «Онлайн фінанс».

Суди на підставі копій актів від 27 липня 2023 року та 23 серпня 2023 року щодо обстеження умов проживання встановили, що ОСОБА_1 проживає по АДРЕСА_1 без реєстрації; разом з нею проживає син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Квартира, в якій проживає ОСОБА_1 зі своєю родиною, знаходиться в задовільному стані, має всі зручності для проживання, забезпечена світлом, газом та водопостачанням. Стосунки в сім`ї доброзичливі. В помешканні дотримуються санітарно-гігієнічних норм, для дитини створені всі умови для повноцінного розвитку та виховання.

Суди встановили, що ОСОБА_1 працює у НДСЛ «Охматдит» МОЗ України сестрою медичною 2 категорії відділення інтенсивної терапії новонароджених дітей з виїзною бригадою інтенсивної терапії новонароджених (неонатологічна) та має постійний дохід.

Суди на підставі довідки довідки № 198 від 04 липня 2023 року встановили, що ОСОБА_3 , 2016 року народження, перебував на «Д» обліку в Немішаївській АЗПСМ з 07 грудня 2016 року по 01 лютого 2023 року. За медичною допомогою дитина зверталась в присутності мами ОСОБА_1 .

Суди на підставі довідки Немішаївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Півник» від 17 липня 2023 року № 16 встановили, що ОСОБА_3 , 2016 року народження, був зарахований до ЗДО «Півник» з 01 вересня 2020 року, відвідував дошкільний заклад по 31 серпня 2022 року. Дитину постійно супроводжувала мама.

Суди на підставі копії характеристики ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановили, що він навчається у 2-М класі Опорного закладу освіти «Софіївсько-Борщагівський ліцей» Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області з вересня 2022 року, характеризується позитивно. Також в характеристиці зазначено, що мати ОСОБА_1 цікавиться навчанням дитини та підтримує контакт з класним керівником. За час навчання дитини у закладі освіти, батько, ОСОБА_3 , не відвідував ліцей, зв`язок з класним керівником не підтримував, на батьківських зборах не з`являвся.

Відповідно до копії висновку служби у справах дітей Немішаївської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , затвердженого рішенням виконкому Немішаївської селищної ради від 28 вересня 2023 року № 458, орган опіки та піклування Немішаївської селищної ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

08 лютого 2024 року комісія з питань захисту прав дитини Немішаївської селищної ради, засідання якої відбулося 08 лютого 2024 року з приводу надання письмового висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Немішаївської селищної ради щодо розв`язання спору стосовно участі позивача у вихованні неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рекомендувала батькам спільно з дитиною звернутися до психологів, а розгляд даного питання перенести на наступну комісію з питань захисту прав дитини.

З висновку психолога від 19 лютого 2024 року № Ф-190224, проведеного за результатами психологічного дослідження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що на момент проведення обстеження рівень інтелектуального та психологічного розвитку ОСОБА_3 відповідає віковій нормі; ОСОБА_8 здатний самостійно описувати дії, події, які відбуваються з ним, але в цих розповідях не згадує біологічного батька ОСОБА_3 ; емоційної близькості та зацікавленості в спілкуванні з батьком не виявляє, про що говорить особисто, а також не виявляє цього бажання в застосованих в дослідженні методиках; дитина не вважає батька членом родини, та не включає його до кола значущих дорослих; дитина емоційної прив`язаності до батька не демонструє, бажання зустрітись, спілкуватись, проводити разом час не виявляє. В умовних ситуаціях радості, стресу, потреби допомоги жодного разу не звернувся до батька, таким чином продемонструвавши відсутність бажання ділитися з ним сумними чи радісними переживаннями, звертатися до нього за порадами у вирішенні життєвих обставин чи по допомогу.

Відповідно до витягу № 2 протоколу № 4 засідання комісії з питань захисту прав дитини Немішаївської селищної ради від 04 квітня 2024 року, комісія з питань захисту прав дитини Немішаївської селищної ради вирішила відмовити ОСОБА_3 у наданні письмового висновку про встановлення порядку часів спілкування з його сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки це суперечить правам дитини.

Відповідно до копії висновку служби у справах дітей Немішаївської селищної ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Немішаївської селищної ради від 22 серпня 2024 року № 924, орган опіки та піклування Немішаївської селищної ради дійшов висновку про недоцільність визначення способу участі у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України).

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (частини перша, друга та третя статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частина друга статті 159 СК України).

Конструкція статті 159 СК України свідчить про те, що законодавець розмежовує вимоги про встановлення способу участі у вихованні дитини та про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні (див. пункт 50 постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 742/1716/23 (провадження № 61-17035сво23)).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено, що:

«тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 посилався на те, що позивач не надала доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов`язків щодо виховання доньки. Його колишня дружина не зверталася ні до суду, ні до нього щодо способів виконання ним обов`язку утримувати дитину. Після розлучення вони усно погодили з позивачем, що він буде проживати разом батьками, а вона разом з донькою. Крім того, ОСОБА_1 просила його не втручатися у духовний і емоційний стан розвитку доньки, оскільки вона проживає з іншим чоловіком, з яким домовилися створити сім`ю. Зазначав, що позивач отримувала аліменти на дитину від держави і він не вчиняв винних дій щодо неучасті у вихованні дитини. Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої доньки, позивачем не надано.

За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав.

Висновок органу опіки та піклування в особі Нововодолазької районної державної адміністрації Харківської області від 05 лютого 2016 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). З урахуванням наведеного, висновки судів попередніх інстанцій про те, що зазначені позивачем обставини свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та є підставою для позбавлення його батьківських обов`язків відносно доньки є помилковими».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) вказано, що:

«тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) зазначено, що:

«ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Апеляційний суд, установивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає продовжувати спілкуватися із сином, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову в даній справі.

Незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в підготовці дитини до школи чи непідтримання ним захоплення дитиною співом та грою на фортепіано, необізнаність про стан здоров`я дитини не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.

Доводи касаційної скарги про те, що спілкування з батьком завдає психологічний дискомфорт дитині, відхиляються, оскільки матеріали справи свідчать, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю батька в її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право сина на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що:

«тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 753/15487/18 (провадження № 61-18994св19) вказано, що:

«відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами склались стосунки, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дітьми, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дітьми, які проживають з матір`ю, дійшов правильного висновку про доцільність спілкування батька з дітьми без присутності матері».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 752/9697/19 (провадження № 61-13706св20) зазначено, що:

«батько, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з дитиною, враховуючи його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до батька, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Мати, яка проживає разом з дитиною, не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Зміна обставин чи правовідносин, що мають істотне значення при визначенні способу участі одного з батьків у вихованні дитини, в тому числі з врахуванням віку дитини, її прихильності до кожного з батьків, не позбавляє права батьків у майбутньому звернутись до суду з позовом про встановлення іншого способу участі одного з батьків у вихованні дитини».

При вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахування кожних конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 175/5360/13 (провадження № 61-37709св18)).

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.).

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини (частини перша, друга та третя статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (частина перша статті 18 СК України).

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частина друга статті 159 СК України).

Конструкція статті 159 СК України свідчить про те, що законодавець розмежовує вимоги про встановлення способу участі у вихованні дитини та про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні (див. пункт 50 постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 742/1716/23 (провадження № 61-17035сво23)).

Способом захисту прав може бути пред`явлення позову про зміну способу участі у вихованні дитини, який визначений рішенням суду. Тобто, зокрема, в разі зміни обставин, наприклад, пов`язаних із віком дитини, як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернутися з позовом про зміну способу участі у вихованні дитини, який визначений рішенням суду (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2024 року в справі № 932/665/20 (провадження № 61-7201св24)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2019 року у справі № 753/15487/18 (провадження № 61-18994св19) вказано, що:

«відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини. Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами склались стосунки, які позбавляють позивача можливості регулярно спілкуватися з дітьми, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дітьми, які проживають з матір`ю, дійшов правильного висновку про доцільність спілкування батька з дітьми без присутності матері».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 січня 2019 року в справі № 619/3051/17 (провадження № 61-42734св18) зазначено, що:

«статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини.

Судами установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, свідоцтво про народження серії НОМЕР_1. На даний час батьки проживають окремо, а дитина проживає разом з матір`ю. Підставою звернення ОСОБА_4 до суду стало порушення його права, як батька, на участь у вихованні малолітнього сина без присутності матері чи інших осіб, оскільки мати чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною. Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та надавши їм належну правову оцінку дійшов правильного висновку про визначення такого способу участі батька у вихованні малолітнього сина, що не суперечить інтересам дитини, а саме: кожного вівторка та четверга кожного тижня з 17 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. без присутності матері; кожної суботи та неділі кожного другого та четвертого тижня місяця з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. без присутності матері. Доводи касаційної скарги вказаних висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 посилається на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про визначення графіку спілкування батька з дитиною без присутності матері, без визначення місць побачень з дитиною та без врахування стану здоров`я дитини, оскільки установлений судом спосіб участі батька у вихованні шкодить інтересам дитини. Крім того зазначає, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог та неправильно встановив фактичні обставини справи, зокрема, перебування сторін у шлюбі.

Слід зазначити, що суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшов висновку про встановлення порядку спілкування батька з дитиною без участі матері, оскільки установлено, що позивач, який є батьком дитини, піклується про сина та любить його, активно і стабільно проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із дитиною, позитивно характеризується, є матеріально-забезпеченою людиною, має постійне місце роботи та має належні житлові умови. Жодних обставин або належних чи допустимих доказів, які б унеможливлювали право батька на спілкування із малолітнім сином, чи обставин, які б свідчили про спілкування батька з сином, яке перешкоджало б нормальному розвитку дитини, або обумовлювало його побачення з дитиною у присутності інших осіб, судом апеляційної інстанції не встановлено, відповідачем не доведено, а матеріали справи таких доказів не містять».

При вирішенні спору щодо участі у вихованні та визначенні порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суд має виходити, передусім, з інтересів дитини з урахування кожних конкретних обставин справи. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом лише в інтересах дитини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 175/5360/13 (провадження № 61-37709св18)).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Суди встановили, що: між сторонами існує конфлікт та негативне ставлення один до одного; висновок служби у справах дітей Немішаївської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , затверджений рішенням виконкому Немішаївської селищної ради від 28 вересня 2023 року № 458, не містить належних обґрунтувань прийняття такого рішення; ОСОБА_3 неналежним чином виконував свої батьківські обов`язки, проте матеріали справи не містять достатніх доказів того, що поведінка відповідача відносно малолітнього ОСОБА_3 є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками щодо дитини.

Таким чином, урахувавши конкретні обставини справи, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про те, що часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод щодо участі у вихованні дитини та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , про позбавлення батьківських прав відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Аргумент касаційної скарги про те, що ОСОБА_3 на сьогодні лікується від наркотичної залежності слід відхилити, оскільки як вказав суд першої інстанції зловживання позивачем наркотичними засобами не доведено відповідачем і не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 09 лютого 2025 року у справі № 147/277/24; від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17; від 13 липня 2022 року у справі № 366/2047/18; від 02 липня 2025 року у справі № 490/3580/21; від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19; від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Бородянського районного суду Київської області від 20 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Бородянського районного суду Київської області від 20 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Бучанської районної державної адміністрації Київської області, служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області, орган опіки та піклування виконавчого комітету Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області, про позбавлення батьківських прав.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков