ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня2025 року

м. Київ

справа № 161/14280/15

провадження № 61-715 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліпкевич Іван Володимирович, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І.,Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк»), як правонаступник всіх прав та обов`язків відкритого акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних.

Позовна заява обґрунтована тим, що 26 серпня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL8000 (далі - кредитний договір) та додаткові угоди до нього, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 85 000 дол. США строком до 19 червня 2024 року зі сплатою 16, 45 % річних за користування кредитом.

Банк стверджував, що виконав свої зобов`язання у повному обсязі та в порядку, передбаченому кредитним договором, видав ОСОБА_1 кредитні кошти. Однак, в порушення умов кредитного договору відповідач не виконував взяті на себе зобов`язання, внаслідок чого для захисту своїх прав банк звернувся до суду.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 24 травня 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» кредитну заборгованість в сумі 131 276, 51 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 21 лютого 2013 року еквівалентно 1 049 293, 14 грн.

У зв`язку із невиконання відповідачем належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором та рішення суду у останнього виникла заборгованість у сумі 36 846, 54 дол. США, з яких: 25 136, 44 дол. США - інфляційні втрати, 11 710, 10 дол. США - три проценти річних, які позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк».

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року у складі судді Олексюка А. В. позов ПАТ «Універсал Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 26 серпня 2008 року № BL8000 в розмірі 36 846, 54 дол. США, з яких: 25 136, 44 дол. США - інфляційні втрати; 11 710, 10 дол. США - три проценти річних.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними, оскільки ОСОБА_1 порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором. При цьому факт наявності у відповідача заборгованості перед позивачем у загальній сумі 36 846, 54 дол. США доведений належними доказами.

У листопаді 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ліпкевич І. В. звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року.

Заява мотивована тим, що з серпня 2012 року по травень 2017 року ОСОБА_1 проживав за межами України на території іншої держави, тому фізично не мав можливості отримувати судові повістки та рішення суду; про існування заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року відповідач дізнався лише 04 жовтня 2024 року від приватного виконавця, на виконанні якого перебувало виконавче провадження з примусового виконання цього рішення; копію заочного рішення від 24 грудня 2015 року представник відповідача отримав 10 жовтня 2024 року. Посилаючись на вказані обставини, заявник просив визнати причини пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення поважними та поновити цей строк.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2024 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Ліпкевича І. В. про перегляд заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що наданими суду доказами підтверджується, що про існування виконавчого провадження з примусового виконання заочного рішення від 24 грудня 2015 року представнику ОСОБА_1 - адвокату Ліпкевичу І. В. було достеменно відомо ще 12 січня 2024 року. Заявник не зазначив наявність поважних обставин, які об`єктивно перешкоджали звернутися до суду із заявою про перегляд заочного рішення у визначений процесуальним законом строк, коли стало відомо про наявність такого рішення.

Встановивши відсутність поважних причин для поновлення відповідачу строку на подачу заяви про перегляд заочного рішення, суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви про поновлення строку. При цьому суд посилався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 (провадження № 14-74цс21).

05 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ліпкевич І. В. оскаржив заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року в апеляційному порядку.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року визнано неповажними зазначені представником ОСОБА_1 - адвокатом Ліпкевичем І. В. підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року.

Відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року у справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що згідно з пунктом 13 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Звернувшись 05 грудня 2024 року з апеляційною скаргою на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року, апелянт пропустив визначений законом 10-денний строк на апеляційне оскарження рішення суду, встановлений частиною першою статті 294 ЦПК України у редакції, яка діяла на момент його ухвалення, який розпочався з дня постановлення ухвали суду від 21 листопада 2024 року про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та закінчився 02 грудня 2024 року, питання про поновлення строку апелянт не порушував. З цих підстав ухвалою апеляційного суду від 10 грудня 2024 року апеляційна скарга була залишена без руху для подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням підстав для поновлення строку, а також сплати судового збору.

Визнаючи неповажними причини пропуску строку на апеляційне оскарження, зазначені в клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження, поданому представником ОСОБА_1 - адвокатом Ліпкевичем І. В. на виконання ухвали апеляційного суду від 10 грудня 2024 року, апеляційний суд виходив з того, що обставини вручення 26 листопада 2024 року представнику відповідача ухвали суду від 21 листопада 2024 року не є поважною причиною пропуску строку на апеляційне оскарження заочного рішення, оскільки цивільне процесуальне законодавство пов`язує початок відрахування строку на апеляційне оскарження з датою постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, а не з датою отримання копії цієї ухвали. Також не є поважною причиною пропуску такого строку посилання представника відповідача на стан здоров`я, через який він був позбавлений можливості подати апеляційну скаргу у передбачені процесуальним законом строки, адже представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Таким чином, наведені заявником доводи не містять конкретних об`єктивних причин пропуску строку на апеляційне оскарження, заявником не надано доказів наявності об`єктивних перешкод, які завадили вчасно звернутися до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

16 січня 2025 року через підсистему Електронний суд представник ОСОБА_1 - адвокат Ліпкевич І. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 320/3307/21, від 23 червня 2022 року у справі № 320/4885/19.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 161/14280/15, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

04 березня 2025 року матеріали справи № 161/14280/15 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Ліпкевича І. В. мотивована тим, що відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд дійшов помилкового висновку про неповажність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, що призвело до обмеження права відповідача на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2025 року засобами поштового зв`язку представник АТ «Універсал Банк» - адвокат Ганенко О. І. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила про необґрунтованість її доводів та законність оскаржуваного судового рішення.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Ліпкевича І. В. підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і ґрунтуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується тим, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава -учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких -не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти росії»).

Питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип «res judicata» (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Згідно з пунктом 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У пункті 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, судові рішення, що ухвалені до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, однак до розгляду таких скарг застосовуються правила, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Подібний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 21 лютого2019 року у справі № 908/1141/15-г.

При цьому слід зазначити, що норми ГПК України у цій частині повністю уніфіковані з нормами ЦПК України.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово підтверджувала, зокрема у постанові від 09 листопада 2021 року у справі №214/5505/16 (провадження №14-74цс21), застосування правил, передбачених пунктом 13 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, щодо строків оскарження судових рішень, ухвалених судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, тобто до 15 грудня 2017 року.

За правилами частини першої статті 294 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до статті 228 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 231 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду в загальному порядку. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18) зроблено висновок про те, що незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент вчинення таких дій (частина третя статті 3 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21) погодилася з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, висловленим у постанові від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц, про те, що процедура апеляційного оскарження визначається за процесуальними правилами, які діють на момент подання апеляційної скарги, а не на час ухвалення оскарженого рішення.

ЦПК України встановлює для відповідача особливий порядок оскарження заочного рішення - шляхом подання до суду, що його ухвалив, заяви про перегляд цього рішення (стаття 284 ЦПК України), а також загальний порядок - апеляційне оскарження (частина четверта статті 287 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 287 ЦПК України року у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої, частиною третьою статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє в відкритті апеляційного провадження в порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

У пункті 4 частини першої статті 358 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд зробив висновок, що строк на апеляційне оскарження повинен вираховуватися за правилами частини першої статті 294 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення суду першої інстанції), тобто становить десять днів з дня його проголошення.

Із матеріалів справи установлено, що ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2024 року заяву представника ОСОБА_1 -адвоката Ліпкевича І. В. про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. Копію вказаної ухвали заявник отримав 26 листопада 2024 року.

Колегія судді враховує, що процесуальне право на звернення до апеляційного суду із апеляційною скаргою на заочне рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 грудня 2015 року у ОСОБА_1 виникло після постановлення ухвали про його перегляд від 21 листопада 2024 року (постановленої за положеннями чинного ЦПК України), а тому строк на апеляційне оскарження для відповідача почав відраховуватись з моменту постановлення цієї ухвали за правилами ЦПК України (30 днів).

Установлено, що апеляційну скаргу на заочне рішення представник ОСОБА_1 - адвокат Ліпкевич І. В. подав через підсистему Електронний суд 05 грудня 2024 року.

Ураховуючи наведене, заявник не пропустив строк на апеляційне оскарження заочного рішення, визначений частиною першою статті 354 ЦПК України.

Подібні висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 761/15902/14-ц (провадження № 61-38977св18), від 02 жовтня 2020 року у справі № 760/8340/16-ц (провадження № 61-12022св19), від 07 жовтня 2020 року у справі № 2-789/12 (провадження № 61-7426св20), від 22 червня 2022 року у справі № 373/3448/13 (провадження № 61-2084св22), від 15 січня 2025 року у справі № 200/4670/13-ц (провадження № 61-9410св24).

Отже, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що строк на апеляційне оскарження заочного рішення суду обчислюється відповідно до вимог ЦПК України 2004 року (10 днів) та вважав цей строк пропущеним.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Частиною шостою статті 411 ЦПК України встановлено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Оскільки апеляційний суд порушив норми процесуального права, що призвело до обмеження права ОСОБА_1 на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із направленням справи до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції розподілу судових витрат не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ліпкевич Іван Володимирович, задовольнити.

Ухвалу Волинського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

В. В. Шипович