Справа № 347/369/24
Провадження № 22-ц/4808/1768/25
Головуючий у 1 інстанції КІЦУЛА Ю. С.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Луганської В.М., Мальцевої Є.Є.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» на рішення Косівського районного суду, ухвалене головуючою суддею Кіцулою Ю.С. 23 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» про захист прав споживача фінансових послуг,

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року представник ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до АТ КБ «Приват Банк» про захист прав споживача фінансових послуг та відновлення залишку на рахунку. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 2016 року позивач є клієнтом АК КБ «Приват Банк». У користуванні позивачки знаходяться картка для виплат та картка «Універсальна». Позивачка зазначила, що користувалася лише карткою для виплат, на яку отримувала заробітну плату, тоді як карткою «Універсальна» не користувалася. 28.04.2022 ОСОБА_1 виявила, що її мобільний телефон вимкнений. Запідозривши несанкціоноване втручання, вона звернулася на гарячу лінію банку, де їй повідомили про блокування карток. Згідно з випискою, в ніч з 27 на 28 квітня 2022 року з її зарплатної картки на картку «Універсальна» було перераховано 6412,69 грн, після чого з неї списано 28 668,92 грн на платформу «iPay.ua». Кошти були викрадені шляхом незаконного збільшення кредитного ліміту.

Того ж дня 28.04.2022 позивач подала заяву про вчинення злочину до поліції. За цим фактом відкрито кримінальне провадження №0000047. Слідством встановлено, що невідома особа шахрайським шляхом заволоділа коштами позивача та перерахувала їх на картку, відкриту в АТ «Райффайзен Банку».

Позивач вказала, що не укладала договору щодо отримання кредитних коштів та не ініціювала збільшення кредитного ліміту. Вона виконала всі передбачені законом дії: негайно повідомила банк, вимагала блокування карток, звернулася до поліції.

Посилаючись на зазначені обставини, норми Закону України «Про захист прав споживачів», правові позиції Верховного Суду щодо практики вирішення аналогічних спорів, а також з урахуванням змінених позовних вимог, позивач просила суд стягнути з АТ КБ «Приват Банк» на свою користь 28 658 грн.

Рішенням Косівського районного суду від 23 жовтня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 7116, 69 грн. Визнано припиненим зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором згідно з карткою № НОМЕР_1 про збільшення кредитного ліміту від 28.04.2022 року, емітованій в АТ КБ «Приват Банк». Стягнуто з АТ КБ «Приват Банк» в дохід держави судовий збір в розмірі 601,28 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник АТ КБ «Приват Банк» подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. На думку апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам відповідача щодо того, що несанкціоноване списання коштів стало можливим через розголошення позивачем своїх персональних даних. Верховний Суд (постанова від 25.01.2023 у справі № 235/2054/21) зазначає, що суди зобов`язані перевіряти, чи не сприяли дії або бездіяльність клієнта доступу сторонніх осіб до фінансового номера та чи мав позивач контроль над карткою, ПІН-кодом та телефоном під час реєстрації в «Приват24».

Аналіз алгоритмів реєстрації в системі «Приват24» свідчить, що для доступу необхідні: фінансовий номер, номер картки та її ПІН-код. У разі відсутності повного обсягу даних банк відмовляє у реєстрації. Дослідження логів входу встановило, що 28.04.2022 реєстрація та зміна паролю відбулися з нетипового для клієнта пристрою під IP-адресою 128.124.76.162. Також встановлено, що списання коштів здійснювалося через Apple Pay з ручним введенням реквізитів картки та підтвердженням 3DSecure-коду, що надійшов на фінансовий номер позивача. Вважає, що суд першої інстанції переклав відповідальність за здійснені операції на банк, який не може захистити рахунок клієнта, якщо вхід до сервісу Приват24 був здійснений з коректним введенням логіну та паролю входу, що і відбулося у цьому випадку. Це свідчить про доступ зловмисника до інформації, яку мав зберігати сам клієнт.

Скаржник зазначає, що позивач повідомила банк лише після завершення операцій, що суперечить вимогам п. 140 Положення НБУ щодо емісії та еквайрингу, відповідно до яких до моменту повідомлення банку ризики від неналежних операцій несе користувач. Представник відповідача вказує, що Верховний Суд у низці постанов № 686/12096/18 від 23.02.2022, №337/6010/23 від 04.10.2024, №564/2153/16-ц від 18.09.2019 вказував на обов`язок нерозголошення інформації, яка дає змогу користуватися спеціальним платіжним засобом.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Судові витрати покласти на позивача.

Представник ОСОБА_1 подав відзив, в якому доводи апеляційної скарги заперечив з огляду на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення,а оскаржене рішення без змін.

Положенням частини першої ст. 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини першої статті 369 ЦПК України, частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є клієнтом АТ КБ «Приват Банк», має відкриті карткові рахунки, тобто є споживачем банківських послуг.

28.04.2022 відбулося списання коштів з рахунку № НОМЕР_1 , який відкрити ОСОБА_1 у АТ «Приват Банк», на загальну суму 28 658,92 грн п?ятьма транзакціями, а саме: 1015 грн, 14650 грн, 11115 грн, 813 грн, 257 грн та з урахуванням 808,42 грн комісії згідно з відомостями з виписки з вказаного рахунку (а.с. 19).

За заявою ОСОБА_1 було внесено до ЄРДР відомості за попередньою правовою кваліфікацією ч.1 ст.190 КК України, про те, що 28.04.2022 невідома особа шляхом обману, зловживаючи довірою, заволоділа грошовими коштами, які були на банківській карті емітованій «Приватбанк» належній ОСОБА_1 , спричинивши їй матеріальну шкоду, що підтверджується копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000047 від 07.05.2022 (а.с. 8).

Постановою старшого дізнавача СД Косівського РВП ГУНП в Івано-Франківській області від 10.05.2022 ОСОБА_1 залучено до кримінального провадження як потерпілу (а.с. 9).

Відповідно до копії постанови прокурора Криворізької центральної окружної прокуратури Дніпропетровської обласної прокуратури від 07.08.2023 органом досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000047 від 07.05.2022 визначено слідче відділення поліції №4 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області (а.с. 10).

Позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Директора Косівського відділення АТ КБ «Приватбанку» з заявами про зупинення нарахування відсотків по карті № НОМЕР_1 у зв?язку із відкритим кримінальним провадженням щодо вчинення відносно неї невідомими особами неправомірних дій, в результаті чого з її рахунку було викрадено кошти в загальній сумі 28658,92 грн, що підтверджується копіями відповідних заяв від 10.05.2022, від 10.06.2022, від 14.06.2022 та від 26.01.2023 (а.с.13-16).

Банк надав відповідь на вказані заяви, в яких зазначив, що АТ «Приват Банк» не може повернути позивачці коштів, які були списані з рахунків № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 , № НОМЕР_5 , а також відмовляє в задоволенні запиту щодо припинення нарахування відсотків за кредитом (а.с. 17, 18).

З копій матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000047 від 07.05.2022 встановлено, що кошти списані з карткового рахунку позивача ОСОБА_1 у сумі 27 850,50 грн (без врахування комісії у розмірі 808,42 грн) були перераховані на картковий рахунок № НОМЕР_6 *1176 «Райффайзен Банк Аваль» (а.с. 20-26).

Згідно висновку службової перевірки щодо обставин списання коштів з рахунків клієнта ОСОБА_1 , затвердженого 30.04.2024, 28.04.2022 відбулося списання коштів з карти НОМЕР_1 клієнта ОСОБА_1 в загальній сумі 27850,50 грн (+808,42 грн комісія) внаслідок розголошення клієнтом конфіденційної інформації, в результаті чого було здійснено вхід в Приват24, змінено пароль, отримано інформацію по карті, заведено та адаптовано в гаманці «Apple Pay» на мобільному пристрої з підтвердженням коду, що надійшов в SMS-повідомленні на «фінансовий телефон клієнта та здійснено перекази коштів по її карті на сайті IPAY.UA p2p на карту іншого банку шляхом ручного введення номера картки, терміну дії, cvv-коду картки для інтернет платежів з використанням «3D-Secure» (а.с. 59-64).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено і не надано належних і допустимих доказів, що позивач як володілець та користувач картки надала інформацію третім особам і своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номеру або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, зокрема, збільшувати кредитний ліміт та знімати кредитні кошти.

Натомість відповідачем не було надано доказів зміни умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 із переліком сум та дат зміни кредитного ліміту, в т.ч. і щодо збільшення кредитного ліміту, яке мало місце 28.04.2022 року. З огляду на вказане, місцевий суд дійшов висновку, що зняття грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням і не з її волі. Зважаючи на те, що фактично шахрайськими діями невідомої особи у ОСОБА_1 було викрадено 7116,69 грн коштів, відтак вказану суму стягнуто на користь ОСОБА_1 . Списання решти суми відбувалося п`ятьма транзакціями за рахунок збільшення кредитного ліміту до 20 000 гривень, плюс комісія. Відтак суд першої інстанції дійшов висновку, що ефективним способом захисту, та відновлення порушеного права позивача, є визнання припиненим зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором згідно з карткою № НОМЕР_1 .

Апеляційний суд погоджується із цими висновками місцевого суду, враховуючи таке.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

У постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №753/8671/21 (провадження №61-550св22) зазначено, що «кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За змістом статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 86 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо не доведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином. Надавачі платіжних послуг несуть відповідальність, визначену цим Законом, за виконання помилкової, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків.

Відповідно до п.п. 42-44 ч.1 ст.1 цього Закону неналежна платіжна операція - платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі; неналежний отримувач - особа, на рахунок якої без законних підстав зарахована сума платіжної операції або яка отримала суму платіжної операції в готівковій формі; неналежний платник - особа, з рахунку якої списано кошти без законних підстав (помилково або неправомірно).

Згідно з ч. 4 ст. 67 Закону надавачі платіжних послуг зобов`язані запровадити систему захисту інформації, що має забезпечувати безперервний захист інформації про виконання платіжних операцій та індивідуальної облікової інформації на всіх етапах її формування, обробки, передавання та зберігання.

Крім цього частинами 1, 3-5 ст. 68 Закону електронна взаємодія надавача платіжних послуг із користувачем здійснюється лише після автентифікації користувача, який є фізичною особою, або уповноваженого представника користувача, який є юридичною особою. Надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену ідентифікацію користувача під час: отримання користувачем доступу до рахунку за допомогою засобів дистанційної комунікації; ініціювання дистанційної платіжної операції; будь-яких інших дій у разі підозри вчинення шахрайства (або існування ризику шахрайства) чи інших неправомірних дій (або існування ризику вчинення інших неправомірних дій). Надавачі платіжних послуг зобов`язані розробити та застосовувати елементи посиленої ідентифікації, які мають бути незалежними, щоб виявлення факту несанкціонованого доступу до одного захищеного елемента або його розголошення не загрожувало надійності інших елементів, а також запровадити заходи із забезпечення захисту конфіденційності даних ідентифікації. Для проведення дистанційних платіжних операцій надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену ідентифікацію платника, що включає використання унікальних для кожної окремої операції даних, які дають змогу пов`язувати (в результаті виконання алгоритму співставляти контрольний показник з даними операції) операцію на певну суму і конкретного отримувача.

Таким чином, крім функцій розрахунково-касового обслуговування клієнта, банк також виконує й функцію зберігання його грошових коштів, які перебували на поточному рахунку, і несе відповідальність за безпеку власної платіжної системи, а значить і грошових коштів.

Надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника, якщо власник рахунку/держатель невідкладно повідомив про платіжні операції з використанням платіжного інструменту, які ним не виконувалися, зобов`язаний негайно після виявлення помилки або після отримання повідомлення (залежно від того, що відбулося раніше) переказати за рахунок власних коштів суму платіжної операції на рахунок неналежного платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати неналежному платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану помилково платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди).

Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

При цьому на платника покладається відповідальність за здійснення несанкціонованих ним платежів за умови доведеності, що його дії чи бездіяльність призвели до втрати або незаконного використання платіжного засобу чи інформації, які дають можливість ініціювати платіжні операції.

Крім того, у випадку повідомлення користувачем банку про платіжні операції, які він не використовував, банк зобов`язаний вжити заходів щодо збереження залишку коштів користувача та провести ретельне розслідування таких фактів і повідомити користувача про його наслідки.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2018 року в справі №552/2819/16-ц (провадження №61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Такий правовий висновок сформульовано в постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів. Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження. Позивач не довів того, що ОСОБА_3 втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано відповіді.

Суд касаційної інстанції враховує, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції. Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховним Судом взято до уваги нерівний стан сторін у зазначених договірних відносинах, які є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи належать переважно позивачу, доводи та підстави позову якого не були належним обґрунтуванні під час судового розгляду справи. Враховуючи споживчий характер правовідносин між сторонами, Верховний Суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними».

Аналогічний висновок наведений також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі №537/3312/16-ц (провадження №61-17629св18).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі №127/23496/15-ц (провадження №61-3239св18) зазначено, що «встановивши, що позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, в межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. При вирішенні спору суди першої та апеляційної інстанції вірно прийняли до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та від 11 березня 2015 року №6-16цс15».

Аналогічний висновок наведений також у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі №691/699/16-ц (провадження №61-16504св18).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2020 року в справі №766/19614/18 (провадження №61-19350св19) вказано, що «суди попередніх інстанцій вважали недоведеним те, що ОСОБА_1 ініціював збільшення кредитного ліміту за своїм картковим рахунком, здійснював спірні грошові перекази, а також що про ці операції його було повідомлено у момент їх вчинення. Встановивши такі обставини та врахувавши відсутність доказів того, що ОСОБА_1 своїми діями або бездіяльністю сприяв втраті чи незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера та іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про зупинення нарахування процентів та штрафних санкцій ОСОБА_1 по кредитній картці № НОМЕР_1 на розмір заборгованості 31712 грн, яка виникла у зв`язку із неправомірним списанням без його волевиявлення кредитних коштів та подальшим нарахуванням на цю суму процентів і штрафних санкцій. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14-ц (провадження №61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі №501/4443/14-ц (провадження №61-10469св18), від 02 жовтня 2019 року у справі №182/3171/16 (провадження №61-24548св18), від 23 січня 2020 року у справі №179/1688/17 (провадження №61-12707св19). Колегія суддів також погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про безпідставність транзакцій, які були здійснені в період із 02 год. 32 хв. по 04 год. 14 хв. 16 квітня 2018 року з використанням платіжної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_5, у зв`язку із чим залишок коштів по цій картці підлягає відновленню. Сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням карткових рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1, не є підставою для відмови у задоволенні позову».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року у справі №521/20764/20 (провадження №61-4665св22) зазначено, що «апеляційний суд вважав, що клієнт несе повну відповідальність за операції, проведені з фізичним пред`явленням його карти. Клієнт у свою чергу має право стягнути суму відшкодування з винних осіб, встановлених в кримінальному порядку. Позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних, достовірних та достатніх доказів, які підтверджують порушення його прав діями банку. Отже, позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають; апеляційний суд не врахував, що: саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними; тому апеляційний суд зробив передчасний висновок про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в позові».

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 у позові до суду та адресованій банку заяві вказувала, що 28.04.2022 невідома особа шляхом обману, зловживаючи довірою, заволоділа грошовими коштами, які були на банківській карті емітованої «Приватбанк» № НОМЕР_1 , належній позивачу ОСОБА_2 . Також встановлено, що із банківської картки «Приват Банк», належної позивачу, як потерпілій стороні, шляхом обману було перераховано грошові кошти в сумі 28 668 гривень 92 копійки на банківську картку банку «Райффайзен Банк» № НОМЕР_7 , яка належить невідомій особі.

Ці операції були проведені без відома позивача. Після виявлення факту вищевказаних платіжних операцій, які вона не виконувала, ОСОБА_1 вчинила дії щодо повідомлення про це емітента.

В свою чергу відповідач АТ КБ «Приват Банк» не підтвердило належними і допустимими доказами тієї обставини, що ОСОБА_1 , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей за її кредитною карткою, особового рахунку, акаунту, додатку, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції, і у втраті таких коштів є її вина.

До вказаного висновку також дійшов суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють спірні правовідносини, повно та всебічно встановивши фактичні обставини у справі, врахувавши правові висновки Верховного Суду в аналогічних справах, від яких залежить правильне вирішення спору.

При цьому, відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 26 серпня 2020 року у справі №766/19614/18, сама по собі відсутність вироку у кримінальній справі за фактом незаконного заволодіння невстановленими особами грошовими коштами із використанням відкритих карткових рахунків не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у позивача була відсутня воля на вчинення такого перерахування коштів і вона звернулася з вимогою про скасування цих транзакцій і повернення коштів.

Матеріалами справи підтверджується, що вказана втрата коштів сталася за участю третіх невстановлених осіб. Виявивши безпідставне списання (переказ, зняття) коштів, позивач повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів. І в межах наявного кримінального провадження встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами позивача.

АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження того, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати відповідні фінансові операції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду справи, взяв до уваги лише доводи позивача, не врахував докази, які надавалися представником відповідача на підтвердження того факту, що зняття коштів стало можливим через розголошення клієнтом персональних даних, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані відповідачем обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі, що розглядається, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. Схожі висновки містять в постанові Верховного Суду від 29 березня 2024 року у справі №456/4026/21.

З огляду на зазначене, висновок службової перевірки та скріншотом програми Журналу, які проводилися працівниками банку, не є беззаперечними доказами вини позивача у цій справі.

В обґрунтування своєї позиції АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі посилається на правові висновки Верховного Суду, висловлені у постановах: № 686/12096/18 від 23.02.2022, №337/6010/23 від 04.10.2024, №564/2153/16-ц від 18.09.2019. Однак, правовідносини, що виникли між сторонами у справі, яка переглядається, не є подібними правовідносинами у вищевказаних справах, що розглядалися Верховним Судом (відмінний предмет спору чи відмінні обставини справи).

Інші доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 23 жовтня 2025 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Луганська

Є.Є. Мальцева

Повне судове рішення складено 18 грудня 2025 року.