Провадження № 2/752/2252/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11.07.2025 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Чекулаєва С.О.,

за участі секретаря Пастух З.Ф., Шевченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства «Сенс Банк»

про захист прав споживачів

за участю

представника відповідача - адвоката Стовбуна Олександра Йосиповича

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі за текстом також - позивач), в інтересах якої діяла представник - адвокат Зачепіло Зоряна Ярославівна, звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (надалі за текстом також відповідач або Банк) в якому просила суд:

-визнати Кредитні договори: №500754782 від 08.03.2023, №500746769 від 02.02.2023 та №631029394 від 11.10.2018 укладені між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Сенс Банк» недійсними в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій із застосуванням наслідків недійсності правочину;

-зобов`язати Акціонерне товариство «Сенс Банк» зробити перерахунок заборгованості за Кредитним договором з урахуванням визнання Кредитного договору недійсним в частині нарахування відсотків, пені та штрафних санкцій.

Стислий виклад позиції позивача

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Сенс Банк» були укладені Кредитні договори: №500754782 від 08.03.2023, №500746769 від 02.02.2023 та №631029394 від 11.10.2018 згідно з якими, вона отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Станом на дату подання позову, за ОСОБА_1 обліковується заборгованість за вказаними вище Кредитними договорами.

Позивач вказує, що під час надання Акцепту, Банк не ознайомив її з Публічною пропозицією на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб, що є порушенням статей 9 та 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Позивач стверджує, що відповідач самостійно встановлював та змінював розмір кредитного ліміту.

Тарифи на видачу та обслуговування картки для фізичних осіб - нових клієнтів не містить підпису позичальника, а тому Публічну пропозицію Банку на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб та Тарифи на видачу та обслуговування картки для фізичних осіб - нових клієнтів не можна вважати складовими частинами укладених між Банком та ОСОБА_1 Кредитних договорів.

Незважаючи на те що позивач систематично вносила платежі в рахунок погашення кредитної заборгованості, загальна сума такої заборгованості не зменшувалася, що на думку позивача викликає сумнів у достовірності та обгрунтованості розрахунків відповідача, щодо наявного боргу.

На думку позивача встановлений у Кредитних договорах розмір процентів є несправедливим у розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить встановленим обмеженням ст.21 Закону України «Про споживче кредитування» та порушує принцип розумності та добросовісності, що є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг фінансової установи.

Також позивач вказує, шо АТ «СЕНС БАНК» не мало права нараховувати штрафи, відсотки та комісію за користування кредитом, в силу дії форс-мажорних обставин викликаних збройною агресією рф проти України.

Стислий виклад позиції відповідача

У поданому до суду відзиві АТ «СЕНС БАНК» вказує, що 23.11.2019 між Банком та позивачем було укладено Акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №501209458 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної лінії, за умовами якого позивачу надано два види кредитних продуктів, а саме відновлювальна кредитна лінія з максимальною сумою кредиту 200 000,00 гривень та кредит готівкою в загальній сумі 85 850,00 гривень.

В подальшомі Кредитний договір був реструктуризвано шляхом надання позивачу двох нових кредитів, а саме: споживчого кредиту №500746769 від 02.02.2023 та споживчого кредиту №500754782 від 08.03.2023.

11.10.2018 між Банком та позивачем було укладено Акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №631029394 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальною кредитної лінії.

Відповідач стверджує, що Кредитні договори містять інформацію як про суму кредиту, так і детальний розпис його сукупної вартості, дату укладення правочину, процентну ставку, та всі істотні умови передбачені законодавством України, а позивач була ознайомлена із всіма істотними умовами кредитного договору.

Підписанням оферти/акцепта позивач підтвердила, що вона попередньо ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки, значенням абсолютного подорожчання кредиту, в тому числі інформацією, надання якої передбачено Законом України «Про захист прав споживачів» та нормативними актами НБУ.

Встановлення Банком комісії за обслуговування кредиту, зокрема, комісії за розрахунково-касове обслуговування, на думку відповідача, відповідає положенням Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідач звертає увагу на те, що позивач, як споживач кредитних послуг відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», мала право розірвати кредитний договір протягом 14 днів з моменту його укладення, проте вказаним правом не скористалася, а з позовною заявою звернулася лише у 2024 році, що свідчить про свідому поведінку позивача, яка розуміла природу кредитного договору, обсяг своїх зобов`язань за ним та розмір відповідальності.

Враховуючи викладене, відповідач вважає, що спірні Кредитні договори є укладеними за належного досягнення згоди між сторонами з усіх істотних умов договорів, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а тому позовні вимоги є безпідставними і у їх задоволенні відповідач просить відмовити повністю.

Процесуальні дії у справі

27.08.2024 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями головуючим суддею у справі визначений суддя Голосіївського районного суду міста Києва Чекулаєв С.О.

02.09.2024 ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі, за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 18.10.2024.

18.10.2024 підготовче судове засідання у справі було відкладене на 06.11.2024 у зв`язку з неявкою позивача.

06.11.2024 підготовче судове засідання у справі було відкладене на 28.11.2024 у зв`язку з неявкою позивача.

28.11.2024 підготовче судове засідання у справі було відкладене на 20.02.2025.

20.02.2025 у підготовчому судовому засіданні були виконані завдання підготовчого провадження передбачені цивільним процесуальним законодавством для початку судового розгляду справи по суті. За результатами підготовчого засідання суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 24.04.2025.

У судовому засіданні 24.04.2025, була оголошена перерва до 11.07.2025.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Фактичні обставини встановлені судом

11.10.2018 ОСОБА_1 була підписана оферта (а.с.70) та Анкета - заява (а.с.74) АТ «АЛЬФА-БАНК» на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 631029394, згідно умов якої позивачу як позичальнику була відкрита кредитна лінія у розмірі 200 000,00 гривень із процентною ставкою у розмірі 39,99 % річних.

Детальні умови кредитування окрім оферти та Анкети - заяви були викладені також і у підписаному позивачем паспорті споживчого кредиту (а.с.73).

23.11.2019 ОСОБА_1 була підписана оферта (а.с.33) та Анкета - Заява (а.с.37) на укладення угоди про надання кредиту №501209458, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії згідно тексту якої, ОСОБА_1 , як позичальник запропонувала АТ «АЛЬФА-БАНК» укласти Угоду про надання кредиту, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Згідно пункту 3 вказаної вище оферти, кредит надається для власних потреб позичальника, у розмірі 23 169,36 гривень. Датою повернення кредиту визначена 25.11.2022 (п.2 оферти). Мета отримання кредиту вказана - повернення заборгованості за кредитним договором 501169804 від 01.08.2019 у розмірі 62 430,62 гривень.

Детальні умови кредитування окрім оферти та Анкети - заяви були викладені також і у підписаному позивачем паспорті споживчого кредиту (а.с.38).

02.02.2023 ОСОБА_1 була підписана оферта (а.с.44) та акцепт (а.с.48) АТ «Сенс Банк» на укладення угоди про надання споживчого кредиту №500746769, згідно якої суми кредиту становила 57 760,51 гривень, зі строком кредитування 84 місяці та процентною ставкою у розмірі 12,99 % річних. Датою повернення кредиту визначено 02.02.2030. Мета отримання кредиту вказана як - повернення заборгованості за кредитним договором 501209458 від 23.11.2019 у розмірі 57 760,51 гривень.

Детальні умови кредитування окрім оферти та акцепту були викладені також в паспорті споживчого кредиту (а.с.47).

08.03.2023 ОСОБА_1 була підписана оферта (а.с.56) та акцепт (а.с.61) АТ «Сенс Банк» на укладення угоди про надання споживчого кредиту №500754782, згідно якої суми кредиту становила 60 678,69 гривень, зі строком кредитування 48 місяців та процентною ставкою у розмірі 12,99 % річних. Датою повернення кредиту визначено 08.03.2027. Мета отримання кредиту вказана як - повернення заборгованості за кредитним договором 501209458 від 23.11.2019 у розмірі 60 678,69 гривень.

Детальні умови кредитування окрім оферти та акцепту були викладені також в паспорті споживчого кредиту (а.с.60).

Необхідно зазначити, що вказані вище обставини, щодо укладення позивачем кредитних договорів були встановленні судом на підставі копій договорів наданих відповідачем разом із відзивом на позов.

Мотиви, з яких суд дійшов висновків та закон, яким керувався суд

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статей 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Правовідносини, що виникли між сторонами у зв`язку з укладенням кредитних договорів регламентуються положеннями Цивільного кодексу України, Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про захист прав споживачів».

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він фактично був ознайомлений, що ствердив своїм підписом.

Частиною 2 статті 638 ЦК України передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції (оферти) однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

ОСОБА_1 акцептувала оферту АТ «АЛЬФА-БАНК» на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії.

Зокрема, суд встановив, що позивач акцептувала оферту Банку:

- від 11.10.2018 № 631029394 на відкриття кредитної лінії у розмірі 200 000,00 гривень із процентною ставкою у розмірі 39,99 % річних;

- від 23.11.2019 №501209458 на обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії;

- від 02.02.2023 №500746769 на укладення угоди про надання споживчого кредиту;

- від 08.03.2023 №500754782 на укладення угоди про надання споживчого кредиту.

Крім цього, позивач у поданому позові сама безпосередньо вказала на факт укладення зазначених кредитних договорів, оскільки просила суд визнати недійсними положення кредитних договорів №500754782 від 08.03.2023, №500746769 від 02.02.2023 та №631029394 від 11.10.2018 в частині нарахування процентів, пені та штрафних санкцій із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

За змістом статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 та частиною першою статті 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України презюмується, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (статті 610, 611 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із вимогами частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

10.06.2017 набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Статтею 3 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

На виконання вимог, у тому числі пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит, банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит)

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Як роз`яснено у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» недійсними правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця.

Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію») із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

У позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що вона не отримала від Банку Публічну пропозицію на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб, що в сукупності з Акцептом свідчило б про укладення договору у належній формі.

З цього приводу суд зазначає, що згідно матеріалів справи вбачається, що позивач 11.10.2018, 23.11.2019, 02.02.2023 та 08.03.2023 здійснювала підписання не тільки письмового Акцепту (заяви) про прийняття пропозиції Банку, але також і письмової оферти на укладення кредитних договорів.

Вказані Акцепти та оферти містили всю необхідну інформацію щодо умов на яких позивачу Банком надавався споживчий кредит.

Окрім того, до кожного кредитного договору був доданий паспорт споживчого кредиту та Графік платежів із вказанням розміру зобов`язання та терміну його виконання позивачем.

Враховуючи, що ОСОБА_1 , підписуючи оферти на укладення угоди про надання споживчих кредитів підтвердила, що ознайомлена зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту; з нормами Закону України «Про споживче кредитування» суд дійшов висновку про безпідставність доводів позивача про порушення її прав споживача при укладенні спірних договорів.

Також, суд звертає увагу, що позивач не скористалася належним їй правом на розірвання кредитних договорів відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та як вона сама стверджує у позовній заяві, здійснювала їх виконання (сплачувала кредит та проценти), що на думку суду додатково свідчить, що позивач була обізнана з умовами укладених кредитних договорів та на момент їх укладення не мала жодних зауважень чи заперечень, як щодо вартості кредиту, так і щодо умов про відповідальність за несвоєчасне їх виконання.

Стосовно твердження позивача, що Банк не мав права нараховувати штрафи, проценти, комісію за користування кредитом, відповідно до частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Згідно частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Суд зазначає, що посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які

звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17, від 30.11.2021 у справі №913/785/17 та від 07.06.2023 у справі №906/540/22). Суд звертає увагу, що форс-мажор не звільняє сторін договору від виконання зобов`звнь і не змінює строків такого виконання, цей інститут спрямований виключно на звільнення сторони від негативних наслідків, а саме від відповідальності за невиконання чи прострочення виконанання зобов`язань на період існування форс-мажору.

Сторона, яка посилається на форс-мажорні обставини, повинна довести, що саме введення воєнного стану призвело до унеможливлення виконання конкретних зобов`язань за договором.

Водночас, матеріали справи не містять ні доказів того, що введення військового стану в Україні впливало на виконання позивачем кредитних договорів, ні доказів того, що Банком було нараховано позивачу будь-які штрафні санкції чи неустойку.

Окрім того, наявність або відсутність форс-мажорних обставин не впливає на визнання кредитного договору або його окремих частин недійсними, а тому, такі доводи позивача є безпідставними.

Обов`язок доказування покладається на сторін.

Водночас, позивач разом із позовом надала лише копії свого паспорту та ідентифікаційного податкового номеру.

Будь-яких доказів того, що Банк протиправно, з порушенням вимог Закону України «Про споживче кредитування», Закону України «Про захист прав споживачів», положень цивільного законодавства або всупереч умовам укладених кредитних договорів здійснював нарахування процентів та/або неустойки матеріали справи не містять.

Згідно частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивач не довів на підставі належних, допустимих та достовірних доказів того, що були порушенні її права як споживача банківських послуг або, що умови кредитних договорів не відповідають чинному законодавству, що є підставою для визнання їх недійсними повністю або у певній частині, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та визнання кредитних договорів: №500754782 від 08.03.2023, №500746769 від 02.02.2023, №631029394 від 11.10.2018 недійсними в частині нарахування процентів, пені та штрафних санкцій із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, понесені судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 77, 78, 81, 259, 261, 265, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання недійсними кредитних договорів: №500754782 від 08.03.2023, №500746769 від 02.02.2023 та №631029394 від 11.10.2018 в частині нарахування процентів, пені, штрафних санкцій із застосуванням наслідків недійсності правочину та зобов`язання зробити перерахунок заборгованості - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: С.О. Чекулаєв