Номер провадження: 22-ц/813/5155/25
Головуючий у першій інстанції Громік Д. Д.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя

встановив:

29 жовтня 2024 року засобами електронного через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Степанишина А.С., звернулася до суду з вказаним вище позовом у якому просила виділити автомобіль «Hyundai Tucson», 2007 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 у власність ОСОБА_1 , стягнувши з нього на її користь компенсацію належну їй частки у праві спільної сумісної власності на цей транспортний засіб у розмірі 152895 грн.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 травня 2019 року, який розірвано рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2024 року у справі №521/8484/24.

Під час перебування у шлюбі, за спільні кошти, сторони придбали для потреб сім`ї вказаний вище транспортний засіб, який належить їм на праві спільної сумісної власності.

Зважаючи на те, що спірне майно є неподільною річчю, яким користується відповідач, тому позивачка вирішила звернутися з цим позовом до суду з метою отримання від ОСОБА_1 грошову компенсацію за її частку у праві на автомобіль у розмірі 152895 грн.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2025 року задоволено позов. Виділено автомобіль «Hyundai Tucson» (2007 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ) у власність ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на це майно у розмірі 152895 грн, судовий збір в сумі 1223,16 грн, витрати на оплату проведення експертного дослідження в розмірі 3000 грн та на професійну правничу допомогу в сумі 3000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково, стягнувши з нього на користь позивачки компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль у сумі 88915 грн.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції не враховував, що на придбання зазначеного вище транспортного засобу були витрачені не лише спільні кошти подружжя, а і особисті кошти скаржника, отримані ним від продажу автомобіля «Nissan Primera» у розмірі 127960 грн.

Зазначений автомобіль «Nissan Primera» скаржник придбав за особисті кошти 02 березня 2019 року, тобто до укладення шлюбу з позивачкою, та відчужив цей транспортний засіб за 127960 грн на підставі попереднього договору від 03 червня 2023 року, укладеного між ним та ОСОБА_3 .

Така форма правочину (попередній договір) обрана сторонами через необхідність від`їзду покупця за кордон, при цьому всі фінансові зобов`язання ним були виконані у повному обсязі, що підтверджується документами, що містяться у справі.

Зауважує, що за умовами попереднього договору №0306/23, основний договір купівлі-продажу транспортного засобу мав бути укладений протягом 5 днів з моменту, коли покупець подасть заявку продавцю через месенджери (Telegram або Viber) про готовність укладення договору (пункт 6 договору). Основний договір мав укладатися в сервісному центрі МВС, обраному Покупцем.

На даний час ОСОБА_3 , виїхав за межі України, а саме до Польщі. Покупець не подавав заявку на укладення основного договору, так як його відсутність на території України унеможливила його фізичну присутність у сервісному центрі МВС для оформлення основного договору, як це передбачено пунктом 6 попереднього договору. У зв`язку з цим покупець не подав заявку на укладення основного договору та право власності на автомобіль «Nissan Primera» залишилося за скаржником, однак цей транспортний засіб не перебуває у його користуванні.

Згідно чинного законодавства водій має право керувати автомобілем за наявності свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, навіть якщо цей документ видно на іншу особу. Стверджує, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Nissan Primera» разом з цим автомобілем було передано ОСОБА_3 , про що зазначено в акті приймання передачі транспортного засобу від 03 червня 2023 року.

Попередній договір від 03 червня 2023 року не припинений, а строки для його виконання залежать від дій покупця.

Кошти отримані скаржником від продажу зазначеного вище автомобіля були використані ним для придбання 08 липня 2023 року спірного транспортного засобу, тому за таких обставин сума, яка підлягає компенсації на користь позивачки має бути зменшена до 88915 грн.

На підставі викладеного, суд дійшов помилкового висновку щодо джерела коштів для придбання спірного автомобіля, необґрунтовано відхилив докази про використання особистих коштів відповідача (від продажу другого автомобіля - Nissan Primera), та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Степанишина А.С., подала відзив в якому просить апеляційну скаргу

ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2025 року без змін, посилаючись на те, що вказаний вище транспортний засіб «Nissan Primera» станом на теперішній час перебуває у власності скаржника, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, копія якого додана до відзиву на позов, а також витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів. Отже, скаржник до теперішнього часу є власником вказаного транспортного засобу. Крім того, покупцем за вказаним вище попереднім договором є племінник скаржника, що не заперечувалося стороною відповідача під час розгляду справи. Тому, докази, надані скаржником не свідчать про реальне укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Днем вручення судової повістки є день: день вручення судової повістки під розписку; отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи (п.п. 1,2 ч.8 ст. 128 ЦПК України).

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (ч.5 ст. 130 ЦПК України).

Про дату, час і місце розгляду справи cкаржник ОСОБА_1 був повідомлений, шляхом доставлення судової повістки до електронного кабінету особи, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.

Представниця позивачки ОСОБА_2 , адвокат Степанишина А.С., будучи повідомленою про дату, час і місце розгляду справи під розписку, подала заяву про розгляд справи без участі сторони позивача.

Учасники справи будучи належним чином повідомленим чином про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає, виходячи з такого.

Судом встановлено, що перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 травня 2019 року, який розірвано рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2024 у справі № 521/8484/24.

У період шлюбу, а саме 08 липня 2023 року сторонами придбано транспортний засіб «Hyundai Tucson», номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , титульним власником якого є ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 08 липня 2023 року.

Відповідно до висновку експерта від 22 липня 2024 року № 120-24 експертного транспортно-товарознавчого дослідження колісного транспортного засобу «Hyundai Tucson», номер кузова НОМЕР_1 , середньоринкова вартість вказаного автомобіля визначається рівною 305790 грн.

Станом на час судового розгляду справи транспортний засіб «Nissan Primera» 2000 року випуску (VIN: НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 ) перебуває у власності ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 02 березня 2019 року серія НОМЕР_6 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що сторони не дійшли згоди щодо поділу майна, набутого ними під час перебування у шлюбі, а саме транспортного засобу «Hyundai Tucson», який знаходиться у розпорядженні ОСОБА_1 . Відхиляючи докази, надані відповідачем на спростування позовних вимог, суд зазначив, що скаржником не надано суду доказів укладання основного договору купівлі-продажу транспортного засобу «Nissan Primerа», як і не надано доказів здійснення державної реєстрації транспортного засобу «Nissan Primera» за ОСОБА_3 , а також доказів фактичної передачі йому вказаного транспортного засобу. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на автомобіль «Hyundai Tucson», тому поділ цього майна має відбуватися у рівних частках відповідно до засад СК України, а саме шляхом компенсації позивачці вартості цього автомобіля у розмірі 152895 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі відповідач не заперечує, що спірне майно (транспортний засіб «Hyundai Tucson») є спільною сумісною власністю подружжя, набуте сторонами під час перебування у шлюбі. Також скаржник не заперечує проти обраного позивачкою способу поділу майна, шляхом компенсації на її користь частки у праві на це майно у грошовій формі.

Як на підставу для задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції не надано належну правову оцінки тому, що з метою придбання спірного майна, скаржник використав частину його особистих коштів, отриманих від продажу іншого автомобіля, тому позовні вимоги мають бути задоволені на суму, що не перевищує 88915 грн.

Колегія суддів відхиляє наведені вище аргументи скаржника, з огляду на таке.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте майно, набуте нею, ним до шлюбу, або майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі N 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі N 372/504/17 (провадження N 14-325цс18).

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною третьою статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої, п`ятої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Отже, спільне майно подружжя можна поділити шляхом встановлення режиму спільної часткової власності або встановлення режиму приватної власності на конкретну річ для кожного з подружжя (поділити в натурі).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі N 757/64512/16-ц (провадження N 61-12274св21) зазначено: "Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20 (провадження N 14-182цс21)).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них надалі вчиняти узгоджені дії для вичерпання конфлікту.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі N 522/1528/15-ц (провадження N 14-67цс20))".

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами, спірний автомобіль «Hyundai Tucson» придбано 08 липня 2023 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу зареєстрований на праві власності за відповідачем.

Встановивши, що автомобіль «Hyundai Tucson» придбаний в період шлюбу, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано вважав, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , частки кожного з подружжя у якому є рівними.

Колегія суддів зауважує, що спірний транспортний засіб є рухомим майном та одночасно неподільною річчю.

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Зі змісту частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України, з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) випливає, що: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Відповідні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі N 209/3085/20 (провадження N 14-182цс21), від 22 вересня 2022 року в справі N 125/2157/19 (провадження N 14-40цс21).

У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі N 299/2490/16, від 04 жовтня 2023 року в справі N 345/2224/20 зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно з частиною другою статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Врахувавши середньоринкову вартість спірного автомобіля, яка відповідно до висновку експерта №120-24 від 22 липня 2024 року визначена на рівні 305790 грн, а також

врахувавши, що спірний транспортний засіб знаходиться у відповідача

ОСОБА_1 та перебуває в його особистому користуванні, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про виділення цього автомобіля у власність відповідача та стягнення з нього на користь позивачки 1/2 вартості вказаного транспортного засобу, що становить 152895 грн.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про неврахування судом під час вирішення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача вартості частки автомобіля марки «Hyundai Tucson», вартість автомобіля «Nissan Primera», який за твердженням скаржника продано ним з метою придбання транспортного засобу, що є предметом спору у цій справі, з огляду на таке.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц).

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Попередній договір щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню. Сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відхиляючи доводи відповідача, наведені в обґрунтування для часткового задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, обґрунтовано виходив із того, що відповідачем не надано доказів того, що між ним та ОСОБА_3 на виконання попереднього договору №0306/23 від 03 червня 2023 року, укладено основний договір купівлі-продажу транспортного засобу «Nissan Primera».

Пунктом 6 попереднього договору №0306/23 від 03 червня 2023 року передбачено, що основний договір купівлі-продажу транспортного засобу вказаного в п.1 договору (предмета цього договору) укладається сторонами у сервісному центрі МВС за вибором покупця, за ціною вказаною п.3 цього договору, в 5 денний строк, після подання заявки (у месенджер Telegram або Viber) від покупця до продавця про готовність укладення основного договору.

Право власності на автомобіль переходить до покупця з моменту укладання основного договору, повної оплати вартості згідно п.3 цього договору та фактичної передачі транспортного засобу, що засвідчується підписанням акту приймання передачі (пункт 7 попереднього договору №0306/23 від 03 червня 2023 року).

Зазначений вище правочин укладено 03 червня 2023 року, проте станом на 21 листопада 2024 року згідно витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів, вказаний автомобіль «Nissan Primera» зареєстрований за відповідачем ОСОБА_1 (а.с. 78).

Отже, зі сплином проміжку часу, що минув з часу підписання вказаного вище попереднього договору, як на час ухвалення оскаржуваного рішення суду (27 лютого 2025 року), так і станом на теперішній час, сторонами цього правочину протягом тривалого періоду не укладено основний договір, натомість автомобіль, який є предметом договору продовжує бути зареєстрованим на праві приватної власності за відповідачем.

Усупереч ст. 12,81 ЦПК України скаржником за допомогою належних та допустимих доказів не доведено, що ОСОБА_3 , який є покупцем за попереднім договором, знаходиться за кордоном, що за твердженням скаржника слугує підставою відтермінування укладення основного договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Наявність між відповідачем та покупцем ОСОБА_3 родинних зв`язків, як між дядьком та племінником, що не заперечується скаржником, викликає обґрунтований сумнів у реальності укладення такого правочину, як попередній договір №0306/23 від 03 червня 2023 року, з метою дійсного переходу права власності від продавця до покупця, а також факту сплати останнім на користь відповідача грошових коштів, передача яких не підтверджується будь-якими банківськими документами.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими зазначені вище висновки суду з якими не погоджується скаржник.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький