Провадження № 2/554/5408/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року місто Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави в складі:

головуючого судді Черняєвої Т.М.,

за участю секретаря судового засідання - Звігольської О.Ю.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Корнєва В.С..

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтава, третя особа: Міністерство оборони України про захист порушених прав на житло,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач ОСОБА_1 14 жовтня 2025 року звернувся до суду із позовом через свого представника адвоката Бондарця Дениса Івановича, до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтава, третя особа: Міністерство оборони України, про захист порушених прав на житло, у якому прохав визнати за ОСОБА_1 право на безоплатну приватизацію житла - квартири АДРЕСА_1 , в якій він та члени його сім`ї постійно проживають з 1997 року, та зобов`язати квартирно-експлуатаційний відділ м.Полтава вчинити дії щодо приватизації цієї квартири, як житла реконструйованого гуртожитку та зміною у зв`язку з цим статусу будівлі на житловий будинок.

Позов обгрунтований тим, що він є військовослужбовцем, який був звільнений з військової служби в запас (на пенсію) за вислугою понад 25 років. Однак у зв`язку з війною з 01.03.2022 повернувся на військову службу, а тому на нього розповсюджуються всі соціальні гарантії з боку держави щодо військовослужбовців.

З 1997 року по даний час позивач разом з членами своєї сім`ї (дружиною та дочкою) перебуває на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов у Полтавському гарнізоні при військовій частині НОМЕР_1 .

На даний час позивачем та членами його родини не використано право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, що підтверджується довідками АТ «Державний ощадний банк України» від 25.09.2023 за вих. № 459 та № 460.

У 1997 році позивачу було надане житлове приміщення у гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 , якому у 2008 році присвоєно іншу поштову адресу - АДРЕСА_3 , позивача та членів його сім`ї відповідачем зареєстровано за вказаною адресою, про що свідчать довідки які додаються та відповідні штампи у їх паспортах.

У подальшому у зв`язку з реконструкцією (переобладнанням) вказаного гуртожитку у житловий будинок відповідно до спеціального ордеру виданого відповідачем позивача та членів його сім`ї у 2014 році зареєстровано у цьому ж житловому приміщенні, але змінено його нумерацію на квартиру АДРЕСА_1 .

Вказана вище реконструкція будинку та житла проведена у 2013 році відповідачем без виселення та згоди мешканців, внаслідок її проведення будівля отримала статус житлового будинку, було змінено нумерацію житлових приміщень та розширено їх площу. Зміну статусу житла з гуртожитку на квартиру проведено без волевиявлення позивача, його виселення з житлового приміщення, а тому не потребує якихось додаткових процедур щодо «легалізації» його подальшого проживання у тому ж житлі як у квартирі.

У 2018 році наказом Міністра оборони України від 31.07.2018 № 380 затверджено «Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої наказом Міністра оборони України від 31.07.2018 № 380. У розділі Х цієї Інструкції було визначено порядок приватизації житлового фонду та відповідальні за її проведення органи. Зобов`язано створити органи приватизації в підпорядкованих КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району. Лише у 2025 році у Квартирно-експлуатаційному відділі м.Полтава створено орган приватизації.

Упродовж 2021-2022 років відповідачем з метою виконання вищевказаного наказу Міністра оброни України та реалізації права військовослужбовців на приватизацію житлового фонду розпочато процедуру приватизації житла у вказаному будинку, але іншим способом - шляхом передачі окремих квартир з власності держави (Міністерства оборони України та з балансу відповідача) у власність територіальної громади для її послідуючої приватизації. Таким чином було приватизовано 19 квартир у житловому 65-ти квартирному будинку, в якому проживає позивач. Водночас у зв`язку із створенням відповідачем органу приватизації, він наразі наділений повноваженнями щодо приватизації державного житлового фонду, а тому процедуру приватизації житла шляхом передачі квартир у власність територіальної громади зупинено.

Право власності на неприватизовані квартири у будинку належить державі в особі Міністерства оборони України.

У зв`язку з викладеним, позивач зазначає, що він має право на приватизацію житла у якому він тривалий час проживає на законних підставах, правомірність його проживання у квартирі ніким не оспорюється.

17.07.2025 позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача, в якій просив визнати його право та підготувати відповідні документи для приватизації квартири в якій він та його родина проживають на законних підставах з 1997 року.

У липні 2025 року відповідач у письмовій відповіді від 28.07.2025 за вих. № 542/2122 відмовив позивачу у задоволенні його заяви, не визнав його право на приватизацію займаного ним житла. Підставами для відмови зазначив те, що позивачу та членам його сім`ї розподіл квартири АДРЕСА_1 та оформлення ордеру на жиле приміщення не здійснювалося.

Вважає зазначені підстави для відмови в реалізації прав позивача протиправними та надуманими, враховуючи те, що саме відповідачем надано сім`ї позивача указане житлове приміщення у 1997 році.

У послідуючому за рішенням відповідача у 2008 та у 2014 роках зареєстровано місце проживання позивача та членів його сім`ї у вказаній квартирі.

З 1997 року по даний час відповідно до щорічних довідок про перевірку житлових умов та виписок з домової книги про склад сім`ї та прописку виданих відповідачем позивач та його родина на законних підставах проживають у зазначеному житлі та з 2013 року продовжують проживати у квартирі, яка мала номер АДРЕСА_4 , а після реконструкції гуртожитку у житловий будинок має номер 38.

Позивач вважає указані дії відповідача протиправними та такими, що порушують його конституційні права на житло та гарантії, передбачені Конституцією України, Законами України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та «Про приватизацію державного житлового фонду», а саме право приватизації житла, у якому він постійно проживає та право на забезпечення постійним житлом як військовослужбовця, що має вислугу на військовій службі понад 20 років.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду із даним позовом.

Ухвалою судді від 20 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

11 листопада 2025 року від відповідача надійшов відзив на позов, у якому в задоволенні позовних вимог прохають відмовити. Зазначають про те, що позивачу не надавалось право користування квартирою АДРЕСА_1 на умовах житлового найму, що в свою чергу породжує відсутність права на безоплатну приватизацію державного майна. Також відсутні будь-які законні відомості про вселення позивача в квартиру АДРЕСА_1 . За даних умов у відповідача відсутні підстави для задоволення заяви позивача. Позивачем не надано доказів правомірного вселення у квартиру за адресою- АДРЕСА_5 .

Крім того на даний час статус будинку, розташованого за адресою - АДРЕСА_6 не визначений на праві власності за Міністерством Оборони України, а лише обліковується на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтава.

У зв`язку із зазначеним у задоволенні позовних вимог прохали відмовити.

13 листопада 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначає, наступне. У відзиві відповідач зазначає ніби про те, що позивач незаконно вселився у квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому у 2016 році саме за документами (ордером), поданими відповідачем, позивача та членів його сім`ї, було перераховано ту цьому житлі як у квартирі, до цього на підставі документів, поданих також відповідачем, позивач та члени його сім`ї були зареєстровані у цьому ж житлі як у гуртожитку (кімната № 7).

Відповідачу відомо про те, що позивач та члени його сім`ї з 2008 року по даний час проживають та зареєстровані у цьому ж житлі, спочатку як у гуртожитку (кімната № 7), а потім як у квартирі ( АДРЕСА_7 ).

Водночас будь-яких дій чи позовів щодо виселення позивача та членів його сім`ї із займаного житла відповідачем упродовж останніх 17 років не вживається. Натомість, відповідач уклав із позивачем договір № 38 про надання послуг з утримання житлового будинку та прибудинкової території і відшкодування витрат за надані комунальні послуги від 30.01.2020 року.

Позивач не має відношення до реконструкції будівлі гуртожитку у житловому будинку у 2012-2013 роках, яка відбулася без виселення мешканців та без їх волевивлення. Позивач не вселявся у квартиру АДРЕСА_7 , ця квартира є житловим приміщенням № 7 гуртожитку, до якого позивач заселився у 1997 році за ордером наданим адміністрацією військової частини НОМЕР_1 та яка у 2012-2013 роках була реконструйована відповідачем та саме адміністрацією відповідача змінено нумерацію житлових приміщень. Таким чином з 1997 року і по даний час позивач проживає в одному і тому ж приміщенні.

Крім того, між позивачем та відповідачем існують правовідносини саме найму житлового приміщення державного житлового фонду, оскільки в процесі змін в діючому законодавстві типовий договір було замінено на типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, який позивачем 30.01.2020 року укладено із відповідачем.

Позивач також зазначає, що ордер, який був виданий йому для вселення у дане житлове приміщення, був ним зданий адміністрації гуртожитку військової частини НОМЕР_1 для вселення. Даний ордер має зберігатися у відповідача.

Ухвалою суду від 13 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

17 листопада 2025 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи - Міністерства оборони України щодо позову, у яких прохають відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не надано підтверджуючих документів перебування у загальній черзі поліпшення житлових умов. У позивача відсутні підстави для виникнення права на передачу житлового приміщення як у постійне користування, так і для передачі у власність.

27 листопада 2025 року від позивача надійшла відповідь на пояснення третьої особи, у якій зазначають про те, що він не являється особою, яка тимчасово проживає у спірному житлі, про що зазначає представник третьої особи, а є наймачем житлового приміщення , спочатку як кімнати у гуртожитку, а потім як квартири у житловому будинку, про що свідчать відповідні договори між позивачем та відповідачем.

Позивач не прохає визнати за ним право на надання йому житлового приміщення, оскільки воно вже надано. Тому спірні правовідносини не стосуються норм Інструкції № 380.

Позивач у судовому засіданні прохав задовільнити позовні вимоги у повному обсязі. Пояснив, що був та являється військовослужбовцем. З 1997 року він постійно проживає із своєю родиною, зараз по АДРЕСА_6 , адреси цього житла змінювалися без його волі. У вказане приміщення він вселений на підставі ордеру, тому займає його на законних підставах. Вважає відмову у наданні дозволу приватизувати надане йому житло такою, що порушує його законні права.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що у позивача відсутні докази перебування позивача у квартирі на умовах найму.

Представник Міністерства оборони України у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час судового розгляду.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, надавши правову оцінку наявним у справі доказам, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, який був звільнений з військової служби в запас (на пенсію) за вислугою понад 25 років. Однак у зв`язку з війною з 01.03.2022 повернувся на військову службу, а тому на нього розповсюджуються всі соціальні гарантії з боку держави щодо військовослужбовців.

З 1997 року по даний час позивач разом з членами своєї сім`ї (дружиною та дочкою) перебуває на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов у Полтавському гарнізоні при військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою від 11.03.2025 року, за підписом т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , голови житлової комісії військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_3 .

Позивачем та членами його родини не використано право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, що підтверджується довідками АТ «Державний ощадний банк України» від 25.09.2023 за вих. № 459 та № 460.

У 1997 році позивачу було надане житлове приміщення у гуртожитку за адресою АДРЕСА_2 , якому у 2008 році присвоєно іншу поштову адресу - АДРЕСА_3 .

Позивача та членів його сім`ї зареєстровано за вказаною адресою, про що свідчать відповідні штампи у їх паспортах.

У подальшому у зв`язку з реконструкцією (переобладнанням) вказаного гуртожитку у житловий будинок відповідно до спеціального ордеру виданого відповідачем позивача та членів його сім`ї у 2014 році зареєстровано у цьому ж житловому приміщенні, але змінено його нумерацію на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями паспортів позивача та його дружини, матеріалами його житлової справи, зокрема довідками про перевірку житлових умов та довідками про місце проживання та склад сім`ї, складеними відповідачем, копією договору № 38 про надання послуг з утримання житлового будинку та прибудинкової території і відшкодування витрат за надані комунальні послуги від 30.01.2020 та довідкою КЕВ м. Полтава про склад сім`ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги що додаються до позовної заяви.

Вищезазначена реконструкція будинку та житла проведена у 2013 році відповідачем без виселення та згоди мешканців, внаслідок її проведення будівля отримала статус житлового будинку, було змінено нумерацію житлових приміщень та розширено їх площу.

Зміну статусу житла з гуртожитку на квартиру проведено без волевиявлення позивача, його виселення з житлового приміщення.

У 2018 році наказом Міністра оборони України від 31.07.2018 № 380 затверджено «Інструкцію з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженої наказом Міністра оборони України від 31.07.2018 №380.

У розділі Х цієї Інструкції було визначено порядок приватизації житлового фонду та відповідальні за її проведення органи. Зобов`язано створити органи приватизації в підпорядкованих КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району. Лише у 2025 році у Квартирно-експлуатаційному відділі м. Полтава створено орган приватизації

Упродовж 2021-2022 років відповідачем з метою виконання вищевказаного наказу Міністра оброни України та реалізації права військовослужбовців на приватизацію житлового фонду розпочато процедуру приватизації житла у вказаному будинку, але іншим способом - шляхом передачі окремих квартир з власності держави (Міністерства оборони України та з балансу відповідача) у власність територіальної громади для її послідуючої приватизації.

У зв`язку із створенням відповідачем органу приватизації, він наразі наділений повноваженнями щодо приватизації державного житлового фонду, а тому процедуру приватизації житла шляхом передачі квартир у власність територіальної громади зупинено.

Право власності на неприватизовані квартири у будинку належить державі в особі Міністерства оборони України.

Позивач тривалий час проживає у квартирі АДРЕСА_1 , а саме з 2016 року за документами (ордером), поданим відповідачем, позивача та членів його сім`ї було перереєстровано у вказаному житлі, як у квартирі. Попередньо, вказані особи були зареєстровані у вказаному житлі як у гуртожитку кімната 7).

Весь цей час позивач та члени його сім`ї, проживають у вказаному житлі на законних підставах.

Доказів того, що відповідач звертався до позивача із позовом про виселення останнього із спірного житла, суду надано не було.

Вказане житло було надано позивачу як військовослужбовцю - учаснику бойових дій.

У подальшому, відповідачем, без згоди позивача та без виселення мешканців, будівлю гуртожитку було реконструйовано у житловий будинок. Позивача було перереєстровано у цьому житлі, в якому він проживає із 1997 року, та між Квартирно-експлуатаційним відділом міста Полтава і ОСОБА_1 було укладено договір № 38 про надання послуг з утримання житлового будинку та прибудинкової території і відшкодування витрат за надані комунальні послуги від 30.01.2020 року, копія якого міститься в матеріалах справи.

Реконструкція будівлі гуртожитку у житловий будинок у 2012-2013 роках відбувалася без виселення мешканців та без їх волевиявлення.

Відповідно до статті 58 ЖК України, єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер.

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно із статтею 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Отже, укладення договору найму жилого приміщення з особою можливе за умови доведеності правомірності вселення до цього приміщення як наймача на підставі ордера на вселення або іншого документа, що підтверджує таку правомірність вселення.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За статтею 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

ОСОБА_1 не вселявся у квартиру АДРЕСА_7 , ця квартира є житловим приміщенням № 7 гуртожитку, до якого позивач заселився у 1997 році за ордером, наданим адміністрацією військової частини НОМЕР_1 та яка у 2012-2013 роках була реконструйована відповідачем та саме адміністрацією відповідача змінено нумерацію житлових приміщень.

Між сторонами укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 30.01.2020 року.

Таким чином, з 1997 року і по даний час, позивач проживає в одному і тому житловому приміщенні, на законних підставах.

Відповідач стверджує, що у даній справі відсутні правовідносини найму житлового приміщення у зв`язку з відсутністю укладеного між сторонами договору найму житлового приміщення за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду було затверджено постановою Кабінету Міністрів України №939 від 22.06.1998 року «Про вдосконалення системи державного регулювання розміру квартирної плати та плати за утримання будинків і прибудинкових територій».

Вказана постанова втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України №560 від 12.07.2005 року «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій».

У свою чергу вказана постанова втратила чинність в зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови №529 від 20.06.2009 року «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій».

Таким чином в процесі змін в діючому законодавстві типовий договір найму було замінено на типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Договір найму житлового приміщення у будинку державного житлового фонду є укладеним з моменту вселення за ордером.

Між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 30.01.2020 року, копія якого міститься у матеріалах справи.

Тобто між сторонами існують правовідносини саме найму житлового приміщення державного житлового фонду.

Ордер, що був виданий позивачу для вселення у гуртожиток був зданий позивачем адміністрації гуртожитку військової частини НОМЕР_1 . Після передачі на баланс гуртожитку від військової частини НОМЕР_1 на баланс відповідача, вказаний ордер не залишається у громадянина , якому він був виданий, а здається.

Видача дублікату ордеру чинним законодавством України не передбачено.

Позивач тривалий час, на законних підставах проживає разом із членами своєї сім`ї у квартирі АДРЕСА_1 та має намір вчинити дії щодо приватизації цієї квартири, як житла реконструйованого гуртожитку та зміною у зв`язку з цим статусу будівлі на житловий будинок.

17.07.2025 позивач звернувся з письмовою заявою до відповідача, в якій просив визнати його право та підготувати відповідні документи для приватизації квартири в якій він та його родина проживають на законних підставах з 1997 року. Проте позивачу було відмовлено у задоволенні його заяви, посилаючись на те, що позивачу та членам його сім`ї розподіл квартири АДРЕСА_1 та оформлення ордеру на жиле приміщення не здійснювалося.

Проте, суд вважає, що зазначені підстави для відмови в реалізації прав позивача не відповідають вимогам закону, враховуючи те, що саме відповідачем надано сім`ї позивача указане житлове приміщення у 1997 році.

Крім того, у подальшому, у 2008 та у 2014 роках зареєстровано місце проживання позивача та членів його сім`ї у вказаній квартирі.

З 1997 року по даний час відповідно до щорічних довідок про перевірку житлових умов та виписок з домової книги про склад сім`ї та прописку виданих відповідачем позивач та його родина проживають у зазначеному житлі та з 2013 року продовжують проживати у квартирі, яка мала номер 7, а після реконструкції гуртожитку у житловий будинок має номер 38.

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Окрім того, іншого житла позивач не має, що свідчить про те, що він має достатні та триваючі зв`язки із зазначеним місцем проживання.

Ненадання заявником ордеру на квартиру не може бути єдиною підставою для відмови у приватизації житла.

Схожого за змістом правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 296/4642/19.

Вказана позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 26.02.2024 у справі № 344/12427/21 та від 30.04.2025 у справі № 202/21075/23.

Тобто у позивача наявні законні підстави для вчинення дії щодо приватизації цієї квартири, як житла реконструйованого гуртожитку та зміною у зв`язку з цим статусу будівлі на житловий будинок.

Посилання відповідача на вимоги Інструкції № 380 не підлягають застосуванню до даних правовідносин, оскільки указані норми можуть бути застосовані до правовідносин щодо розподілу виключно вільного житла. Житло, яке не вивільнено, не може бути розподілено , оскільки позивач проживає у ньому з 1997 року безперервно, як у кімнаті гуртожитку, а після реконструкції як у квартирі.

Таким чином, позивач та члени його сім`ї вселені до житла у 1997 році на законних підставах. Законність проживання позивача та членів його сім`ї у даному житлі ніхто не оспорює, а тому відсутні перешкоди щодо приватизації житла. Факт зміни статусу будівлі з гуртожитку на житловий будинок не позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на приватизацію житла, оскільки таке право було у нього і до реконструкції гуртожитку.

Відповідач у порушення вимог закону відмовив позивачу у підготовці відповідних документів для приватизації квартири в якій він та його родина проживають на законних підставах з 1997 року, порушують конституційні права позивача на житло та гарантії, передбачені Конституцією України, Законами України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та «Про приватизацію державного житлового фонду», а саме право приватизації житла, у якому він постійно проживає та право на забезпечення постійним житлом як військовослужбовця, що має вислугу на військовій службі понад 20 років.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Частинами третьою, четвертою статті 9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 345 ЦК України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов`язки. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення № 396).

Частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Статтями 3, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі наймачу та членам його сім`ї квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у межах визначеної норми. При цьому, до членів сім`ї наймача включаються громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно з частинами другою, третьою, п`ятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Положення № 396 визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян.

Відповідно до пункту 4 Положення № 396 передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

Абзацом першим пункту 23 Положення № 396 визначено, що орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян. На підставі вказаного рішення орган приватизації видає свідоцтво про право власності та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності.

Отже, передача квартир у власність громадян у процесі їх приватизації здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації і оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Нормою абз. 4 п. 1 ст. 12 указаного Закону передбачено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання; такі жилі приміщення надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.

Суд дійшов висновку, що позивач належними та допустими доказами обгрунтував заявлені позовні вимоги, а тому вважає за можливе та необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, визнати за ОСОБА_1 право на безоплатну приватизацію житла - квартири АДРЕСА_1 , в якій він та члени його сім`ї постійно проживають з 1997 року, та зобов`язати квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтава ( ідент. код юридичної особи 08377170) вчинити дії щодо приватизації цієї квартири, як житла реконструйованого гуртожитку та зміною у зв`язку з цим статусу будівлі на житловий будинок.

Оскільки позовні вимоги задоволено у повному обсязі, тому у відповідності до вимог п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України із відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 968,96 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.2,81,141,259,263-265,268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник адвокат Бондарець Денис Іванович до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтава, третя особа: Міністерство оборони України про захист порушених прав на житло - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право на безоплатну приватизацію житла - квартири АДРЕСА_1 , в якій він та члени його сім`ї постійно проживають з 1997 року.

Зобов`язати квартирно-експлуатаційний відділ м.Полтава () вчинити дії щодо приватизації цієї квартири, як житла реконструйованого гуртожитку та зміною у зв`язку з цим статусу будівлі на житловий будинок.

Стягнути із Квартирно-експлуатаційного відділу м.Полтава на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 968,96 грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Полтавського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18.12.2025.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП- НОМЕР_2 , адреса- АДРЕСА_5

відповідач: Квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтава, код ЄДРПОУ- 08377170, адреса- м. Полтава, вул. Сінна, 36,

третя особа: Міністерство оборони України, код ЄДРПОУ- 00034022, адреса- м. Київ, пр-т Повітряних Сил, 6.

Суддя Т.М.Черняєва