Постанова

Іменем України

18 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 760/1708/21

провадження № 61-17092св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 липня 2024 року у складі судді Аксьонової Н. М. та постанову Київського апеляційного суду від 20 листопада 2024 рокуу складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 (який діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини, ОСОБА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 , Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янського району, в якому просив суд припинити дії, які порушують право сторони договору, шляхом визнання дій ОСОБА_1 щодо реєстрації у предметі іпотеки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства; позбавити права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , неправомірно зареєстрованих осіб, а саме: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована та проживає у квартирі (предмет іпотеки), за вказаною адресою, зі зняттям з реєстраційного обліку; судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_3 28 вересня 2007 року уклали кредитний договір № KIV0GA00000173, відповідно до якого банк зобов`язався надати ОСОБА_3 кредит у розмірі 86 280,00 дол. США строком до 28 вересня 2027 року, а ОСОБА_3 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 02 жовтня 2007 року уклали договір іпотеки, згідно з пунктом 33.3 якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 74,90 кв. м, житловою площею 43,70 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування.

Договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише за умови отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмета іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду.

Даний обов`язок було порушено відповідачем, а саме: відповідно до довідки від 23 листопада 2020 року у квартирі, яка є предметом іпотеки, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чим порушено умови договору іпотеки. Наявність осіб, зареєстрованих у квартирі, на яку звертається стягнення, негативно відобразиться на її ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки.

Таким чином, відповідач і всі інші мешканці, що були зареєстровані у житловому приміщенні, яке є предметом іпотеки, з порушенням законодавства, не мають права користування зазначеною квартирою.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 18 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач не довів, що реєстрація у квартирі члена сім`ї іпотекодавця, а саме, малолітньої дитини, порушує права позивача та перешкоджає банку в реалізації ним прав іпотекодержателя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

18 грудня 2024 року АТ КБ «Приватбанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду , в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Падати Верховного Суду від 22 березня

2023 року у справі № 361/4481/19, від 19 січня 2021 року у справі

№ 916/1415/19, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі

№ 570/3689/16-ц, від 27 вересня 2023 року у справі № 754/5676/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами норм процесуального права, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 28 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір № KIV0GA00000173, відповідно до якого банк надав кредит у розмірі 86 280,00 дол. США строком з 28 вересня 2007 року до 28 вересня 2027 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування нии в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.

На забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором 02 жовтня 2007 року між АТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки.

Згідно з договором іпотеки ОСОБА_1 надав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 74,90 кв. м, житловою площею 43,70 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого 22 лютого 2005 року № 9 Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером 1-626.

Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації у житловому приміщенні від 23 листопада 2020 року № 13562082, у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані з 31 жовтня 1995 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та з 08 липня 2019 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво21)).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з частиною першою статті 40 цього Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої та четвертої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду..

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону № 898-IV та у частині третій статті 109 ЖК України процедури.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) викладено висновок, що «у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК України процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки».

Обґрунтовуючи підстави позову, АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на порушення прав банку, який не надавав згоду на реєстрацію малолітньої дитини ОСОБА_2 в предметі іпотеки.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України).

Згідно з частинами другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено обов`язок батьків або інших законних представників зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (частина друга статті 156 ЖК України).

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що малолітня дитина була зареєстрована в квартирі, яка є іпотечним майном, без згоди іпотекодержателя, що не відповідає вимогам договору іпотеки квартири, дійшов правильного висновку про те, що ця обставина не є підставою для позбавлення малолітньої дитини (яка проживає у квартирі разом з батьком) права користування цією квартирою, що станом на дату реєстрації дитини у квартирі належала (і на теперішній час належить) на праві власності її батькові.

Також обґрунтованими є висновки судів і про те, що позивач не довів, що реєстрація у квартирі члена сім`ї іпотекодавця, а саме, малолітньої дитини, порушує права позивача та перешкоджає банку в реалізації ним прав іпотекодержателя.

Суди надали належну правову оцінку доводам сторін, висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на нормах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська