_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/3784/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2025 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Огренич І.В.

за участю секретаря Коростій М.В.,

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки адвоката Филимонова С.М.,

представника відповідача адвоката Поперечного Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, та зустрічним позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання майна особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , житлового будинку загальною площею 48,8 кв. м., житлова площа 19,9 кв.м. та земельної ділянки площею 0,0237 га, кадастровий номер :13:007:0001, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 , а також про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частки зазначеного житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки. При цьому позивачка посилається на те, що в договорі купівлі-продажу спірного будинку зазначено, що він укладається з її згоди, відтак це майно є спільною сумісною власністю подружжя. Позивачка також вказує, що спірна земельна ділянка була приватизована без її відома. Зокрема, у той час, коли здійснювалася приватизація земельної ділянки, позивачка була зайнята доглядом за малолітньою дитиною, не перебувала в країні, взагалі не знала про намір відповідача приватизувати земельну ділянку, тобто не мала можливості вплинути на процес. ОСОБА_2 , скориставшись невизначеністю законодавства та видавши себе за одноособового власника, не отримавши згоди іншого співкористувача, здійснив неправомірну одноособову приватизацію земельної ділянки, що знаходилася в спільному користуванні.

Позивачка ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду), представник позивачки - адвокат Филимонов С.М. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду) в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Зустрічний позов ОСОБА_2 просили залишити без задоволення.

Представник відповідача - адвокат Поперечний Д.І. в судовому засіданні просив позовні вимоги ОСОБА_4 залишити без задоволення з підстав викладених у наданому до суду відзиві на позов. Також відповідач надав до суду зустрічний позов в якому просив визнати особистою приватною власністю житловий будинок загальною площею 48,8 кв. м., житлова площа 19,9 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0237 га, кадастровий номер :13:007:0001, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому позивач по зустрічному позову посилався на те, що він є професійним моряком, працює за контрактами з міжнародними судноплавними компаніями, отримує стабільний високий дохід від здійснення трудових функцій на морських суднах. Джерелом доходу є грошові кошти, що регулярно виплачуються в іноземній валюті за виконання обов`язків на судні згідно з контрактами і така діяльність є його основним джерелом доходу. Виконуючи трудові функції на морських суднах, відповідачем було отримано доходи за 2015 рік 25 779 Євро, за 2016 рік 20 000 Євро, за 2017 рік 13 598 доларів США, за 2018 рік 34 127 доларів США. Всі окреслені вище грошові кошти ОСОБА_2 направляв на банківські рахунки своєї матері ОСОБА_5 . В подальшому, а саме в 2021 році матір відповідача продала квартиру, а грошові кошти з продажу були подаровані відповідачу. ОСОБА_2 наголошує, що всі описані вище грошові кошти були набуті відповідачем саме до укладання шлюбу з позивачкою, і саме вони були направлені на придбання житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_3 , а тому спірний будинок який був придбаний під час шлюбу, однак за рахунок особистих коштів відповідача, не може визнаватися спільним майном подружжя. Щодо земельної ділянки відповідач вказує, що відповідно до редакції ст. 61 СК України, приватизована земельна ділянка одним із подружжя взагалі не може належати до об`єктів права спільної сумісної власності.

Представник відповідача - адвокат Поперечний Д.І. в судовому засіданні зустрічний позов ОСОБА_2 просив задовольнити.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що в період з 2015 по 2018 рік ОСОБА_2 працюючи моряком отримав заробітну плату в загальному розмірі 45 779 Євро та 47 725 доларів США. Заробітна плата надходила на картковий рахунок матері відповідача ОСОБА_5 , що вбачається з наявних в матеріалах справи банківської виписки з АТ «Південний» про рух коштів по рахунку НОМЕР_1 за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2019 р. (валюта : Євро), банківської виписки з АТ «Південний» про рух коштів по рахунку НОМЕР_1 за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2019 р. (валюта : Долар США), виписки з рахунка приватного клієнта №/0613 з АТ «Південний» (валюта : Долар США).

27.09.2019 між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

14.12.2021, тобто в період перебування у шлюбі, сторонами за 405 158,44 грн. придбано житловий будинок під номером АДРЕСА_3 , який в цілому складається з житловому будинку А, загальною площею 48,8 кв.м., у тому числі житловою площею 19,9 кв.м.; літньої кухні И, сараю К, гаражу З, котельні Л, огорожі І, мостіння ІІІ, що підтверджується договором купівлі-продажу від 14 грудня 2021 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І.

Рішенням Одеської міської ради від 27.09.2023 №1539-VIII «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу гр. ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки, площею 0,0237 га, за адресою: АДРЕСА_3 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :13:007:0001), площею 0,0237 га, за адресою : АДРЕСА_3 та передано гр. ОСОБА_2 безоплатно у приватну власність земельну ділянку.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 04.08.2025 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зареєстрований 27.09.2019 року, розірвано.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності майна подружжя може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Водночас, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Відповідно до п. 23 та 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно, крім іншого, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач зазначає, що спірний житловий будинок був придбаний за його особисті кошти, які він набув ще до укладення шлюбу із позивачкою.

Перевіряючи зазначені доводи відповідача судом встановлено, що в період з 2015 по 2018 рік ОСОБА_2 працюючи моряком отримав заробітну плату в загальному розмірі 45 779 Євро та 47 725 доларів США, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками.

Поряд з цим, позивачка наголошує, що сторони разом збирали на придбання житлового будинку, багато на чому економили, для купівлі використовувались і її особисті заощадження.

Відповідно до наданих ОСОБА_4 пояснень у судовому засіданні 09.12.2025, вбачається, що особисті заощадження позивачки були сформовані за рахунок того, що вона працювала оцінювачем майна, а також за рахунок того, що позивачка працювала в благодійній організації, де вона отримувала кошти у вигляді заробітної плати. Крім того, позивачка регулярно отримувала матеріальну допомоги від своєї матері, яка проживає у Польщі.

Згідно із статей 12,81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом не встановлено переконливості тверджень позивачки про те, що остання мала особисті заощадження сформовані за рахунок заробітної плати та отриманих коштів від матері, оскільки суд вважає ці твердження позивачки недоведеними матеріалами справи, адже відсутні належні та допустимі докази на підтвердження зазначених обставин.

Спірний житловий будинок було набуто сторонами 14.12.2021 р. за ціною - 405 158,44 грн., що еквівалентно 14 961, 53 доларам США.

Відтак суд дійшов висновку, що відповідач мав змогу придбати спірний житловий будинок за рахунок грошових коштів, отриманих ним до укладення шлюбу із позивачкою, оскільки сума в розмірі 14 961, 53 доларів США є значно меншою за суму, яку відповідач отримав працюючи моряком в період з 2015 по 2018 рік.

При цьому судом враховано, що відповідач очевидно витрачав зароблені кошти до укладення шлюбу із позивачкою та під час шлюбу з нею. Проте в матеріалах справи відсутні докази придбання відповідачем іншого дороговартісного майна, з чого можна було б зробити висновок про відсутність або недостатність у нього коштів для купівлі спірного житлового будинку.

Суд звертає увагу на те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України).

Принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності (див. постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Позивачкою не спростовано доводів відповідача про придбання спірного майна за рахунок коштів, що належали йому особисто. Відповідачем надано переконливі докази, які не спростовані позивачкою.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності не підлягає задоволенню. В свою чергу, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання спірного житлового будинку особистою приватною власністю підлягає задоволенню, оскільки позивачем за зустрічним позовом спростовано презумпцію спільності майна подружжя.

Щодо спірної земельної ділянки суд зазначає наступне:

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Системний аналіз змісту ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 504/3831/19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 дійшла висновку, що враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Аналогічний висновок щодо переходу права власності на земельну ділянку до особи у разі набуття у власність житлового будинку викладений у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц, від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17, від 26 грудня 2019 року у справі № 364/515/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 127/11015/21.

Поряд з цим, відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.

Отже, з урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 1311/832/12, від 12.11.2018 у справі № 753/6139/14-ц, від 12.06.2019 у справі № 409/1959/15-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При таких обставинах та з огляду на те, що спірна земельна ділянка була безоплатно передана у приватну власність за рішенням Одеської міської ради після 12 червня 2012 року та право власності зареєстровано 30.04.2024 за ОСОБА_2 , позивачка не оспорюється, крім того суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на спірний житловий будинок, отже спірна земельна ділянка також є особистою приватною власністю позивача за зустрічним позовом, оскільки вона нерозривно пов`язана із житловим будинком, придбаним ОСОБА_2 за кошти, які належали йому ще до укладення шлюбу із відповідачкою за зустрічним позовом.

З вищевикладених підстав, суд вважає, що наявні підстави для відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності та задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю.

Суд також приймає до уваги Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки за зустрічним позовом на користь позивача за зустрічним позовом необхідно стягнути судовий збір у розмірі 5262,78 гривень.

Керуючись ст. 4, 10, 12, 13, 18, 19, 81, 141, 178, 187, 211, 247, 258, 259, 273, 352,354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності залишити без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю житловий будинок під номером АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 .

Визнати особистою приватною власністю земельну ділянку (кадастровий номер :13:007:0001) площею 0,0237га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_2 ( НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 5262 (п`ять тисяч двісті шістдесят дві) гривні, 78 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийнятті постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 19.12.2025.

Суддя І. В. Огренич