ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/5893/25

Провадження № 22-ц/820/2569/25

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю: позивача, його представника

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/5893/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 жовтня 2025 року у складі судді Козак О.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Хмельницької міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту утримання та виховання дитини.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, його представника, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційною скаргою, суд

в с т а н о в и в:

В березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про встановлення факту утримання та виховання дитини.

В обґрунтування позову зазначив, що з 25 жовтня 2001 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням суду від 17 березня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано.

Неповнолітній син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за однією адресою із батьком, з 2021 року постійно проживає з ним, батько його утримує та виховує, відвідує батьківські збори, лікаря-педіатра, гуртки. Позивач одноосібно виконує обов`язки щодо розвитку та виховання сина.

Його ж матір життям сина не цікавиться, проживає за кордоном, матеріальної допомоги не надає, життям та навчанням сина не цікавиться.

Він в 2023, 2024 роках звертався до Служби у справах дітей з проханням підготувати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 . Проте йому було повідомлено, що такий висновок готується безпосередньо до суду, тому відповідні заходи здійснюватись не будуть.

На виконанні в Другому відділі державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження №77016183 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 30.12.2024 року та до досягнення дитиною повноліття.

У нього виникла необхідність у встановленні факту виховання та утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з огляду на те, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено можливість видачі органом державної влади та/або місцевого самоврядування документів, які б могли підтверджувати такий факт здійснення виховання та утримання неповнолітньої дитини.

Окрім викладеного вище, Указом Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» продовжено воєнний стан ще на 90 днів, починаючи з 05:30 год. 08 лютого 2025 року.

Тому такий факт необхідний йому також у зв`язку з проведенням загальної мобілізації, з огляду на те, що у разі призову на військову службу його неповнолітній син фактично буде позбавлений батьківського піклування, внаслідок чого призведе до порушення гарантій, передбачених ЗУ «Про охорону дитинства». Інших осіб, які б могли виховувати, піклуватись неповнолітнім ОСОБА_4 немає.

Посилаючись на вказані обставини, просив встановити факт виховання та утримання ОСОБА_1 неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 жовтня 2025 року, в задоволені позову відмовлено.

ОСОБА_1 не погодився з таким судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, вважає його незаконним, посилається на ті ж обставини що і в позовній заяві та зазначає, що суд не прийняв до уваги що спілкування відповідача з дитиною відбувається не регулярно, лише в телефонному режимі, крім того, апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що сторони добровільну погодили між собою те, що їх неповнолітній син буде проживати разом із позивачем та визначили порядок участі матері у забезпеченні дитини в судовому порядку не відповідає фактичним обставинам справи.

При цьому, апелянт зазначає, що він одноосібно та фактично здійснює обов`язки по утриманню та вихованню дитини, піклується про стан його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, при цьому матір дитини жодним чином не здійснює свої зобов`язання, а добровільного погодження між сторонами того, що дитина буде проживати разом із позивачем, визначення порядку участі відповідача у забезпеченні дитини в судовому порядку не існує. Крім того сплата відповідачем аліментів на утримання дитини в примусовому порядку в мінімальному розмірі жодним чином не перекриває фактичні витрати на дитину, які здійснює батько на потреби сина. Також апелянт стверджує, що встановлення факту самостійного виховання та утримання сина необхідно у зв`язку з проведенням загальної мобілізації, з огляду на те, що у разі призову на військову службу неповнолітній син позивача фактично буде позбавлений батьківського піклування.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 9 серпня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Хмельнциькьго міськрайонного суду Хмельницької області від 17 березня 2020 року.

В шлюбі в них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровано за місцем проживання позивача: АДРЕСА_1 .

Місце проживання відповідача ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 .

Судовим наказом Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області у справі № 686/34483/24 від 14 січня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі частки заробітку (доходу) щомісячно, але неменше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 30.12.2024 року та до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до інформації Головного центру обробки спеціальної інформації за № 19/35104-25-Вих від 29.04.2025, відповідач ОСОБА_2 здійснювала перетин державного кордону України, тобто перебувала за кордоном: з 22.10.2022р. по 15.05.2023р.; з 04.09.2023р. по 25.06.2024р.; з 13.07.2024р.

В позові позивач вказав, що вищевказаний факт необхідний йому у зв`язку з проведенням загальної мобілізації, з огляду на те, що у разі призову на військову службу його неповнолітній син фактично буде позбавлений батьківського піклування, внаслідок чого призведе до порушення гарантій, передбачених ЗУ «Про охорону дитинства». Інших осіб, які б могли виховувати, піклуватись неповнолітнім ОСОБА_4 немає.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Отже об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Згідно ст.. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За нормами ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Верховний Суд в постанові від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25 вказав, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, позов про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини без залучення відповідного представника держави) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків держави.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Порядок відстрочки від мобілізації згідно п. 4 ч.1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" мають жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2025 року в справі № 127/3622/24, зазначено, що «в умовах дії режиму воєнного стану факт самостійного виховання батьком (або іншою особою) дитини може існувати і без наявного спору про право через обставини, в силу яких обсяг прав матері (батька) обмежується або припиняється. Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.

Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.

У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.

Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту як підстава для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби здійснюється безпосередньо судом.

Отже, за відсутності спору між батьками дитини щодо її виховання та утримання й визначення законодавством встановлення такого факту в судовому порядку, суд, оцінюючи доводи і докази, які підтверджують факт самостійного виховання особою дитини, досліджує обставини (події) у конкретних життєвих ситуаціях».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2025 року в справі № 495/432/23 (провадження № 61-17548св23) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17».

Суд першої інстанції під час розгляду справи встановив, що відповідач ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав щодо свого неповнолітнього сина, на ній в силу вимог ст. ст. 150, 180 СК України лежить обов`язок по утриманню та вихованню сина, в судовому засіданні позивач пояснив, що відповідач на даний час сплачує аліменти на утримання дитини, спілкується з дитиною телефоном, літом, коли приїжджає в Україну, бачиться з дитиною.

Тобто за таких обставин можливо зробити висновок, що відповідач в певній мірі приймає участь в утриманні дитини.

Таким чином колегія суддів звертає увагу, що позивач у цій справі намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини з метою звільнення від виконання військового обов`язку (отримати відстрочку від проходження військової служби), фактично позов про встановлення факту, самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини пред`явлено з метою створення умов та обставин, що може бути підставою для відстрочки від призову на військову службу на підставі п. 4 ч.1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" .

Отже, сторона у справі намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дітей, з метою звільнення від виконання військового обов`язку

За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої та апеляційної інстанції надав належної правової оцінки.

Що стосується тверджень апелянта, що в разі його призову на військову службу його неповнолітній син фактично буде позбавлений батьківського піклування, внаслідок чого призведе до порушення гарантій, передбачених ЗУ «Про охорону дитинства», інших осіб, які б могли виховувати, піклуватись неповнолітнім немає, то, як вказано в мотивувальній частині рішення, неповнолітній має матір, яка не позбавлена батьківських прав та в силу закону зобов`язана утримувати та виховувати сина.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 грудня 2025 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова