УХВАЛА

12 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 521/10491/22

провадження № 61-15570ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Смітюхом Валентином Володимировичем, на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 06 вересня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми, на яку збільшилася вартість майна після його поліпшення,

ВСТАНОВИВ:

У 2022 році ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми, на яку збільшилася вартість майна після його поліпшення, в якому, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_1 суму, на яку збільшилася вартість майна після його поліпшення, у розмірі 319 614,00 грн.

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 06 вересня 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року, позовні вимоги задоволено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму, на яку збільшилася вартість майна після його поліпшення, у розмірі 319 614,00 грн.

10 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувані рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Конституційний Суд України 22 листопада 2023 року ухвалив Рішення у справі

№ 10-р(ІІ)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 1, 5 частини шостої статті 19, пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2частини третьої статті 389 ЦПК України. У пунктах 7.6. - 7.8. Рішення вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

У цій справі ціна позову 319 614,00 грн, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому судове рішення у цій справі не підлягає касаційному оскарженню.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що справа оскаржується до Верховного Суду згідно підпунктів а), б), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, зокрема, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах, справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи. Посилається на те, що справа має виняткове значення і для суспільства і для нього, оскільки такі справи є розповсюдженими, він є потерпілим у кримінальному провадженні, і шахраями його було позбавлено об`єкта нерухомого майна, а тепер, відновивши свої права на квартиру, відповідач отримує надмірний тягар та зобов`язаний замість цих шахраїв відшкодувати позивачу ті «поліпшення», про які він позивача не просив, та які він тепер буде вимушений за власний кошт прибирати для повернення свого об`єкта нерухомого майна у первісний стан. Заявник вважає, що касаційний перегляд Верховним Судом цієї справи є обов`язковим в контексті формування єдиної правозастосовчої практики та вирішення фундаментальних для права проблем. Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції містять декілька посилань на нібито встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини, які є вирішальними для цієї справи, а саме суди посилаються в текстах рішень на «перелік робіт», наслідками яких є поліпшення, витрати на які і мають стягуватися в межах суми збільшеної вартості майна в порядку ст. 390 ЦК України, а також суди посилаються на нібито встановлену Верховним Судом добросовісність позивача в цих правовідносинах. Матеріали справи фактично не містять жодної інформації про здійснені щодо спірного майна роботи, а виключно посилаються на спірний і необґрунтований належним чином висновок експерта про різницю майна в технічних паспортах 2007 та 2018 років, а в оскаржуваних рішеннях кожного разу при згадці "переліку робіт" суди не посилаються на жодні належні і допустимі докази і вважають ці обставини доведеними, виходячи з тексту позовної заяви, висновку експерта (в якому експерт не аналізує роботи, здійснені позивачем, а виключно порівнює технічні паспорти) та вироків у кримінальних справах.

Верховний Суд вже висловлював позицію щодо понять «фундаментальне значення», «значний суспільний інтерес» та «виняткове значення» (див., наприклад, ухвалу від 05 квітня 2021 року у справі № 420/8512/20). Суд наголошував, що «фундаментальне значення» для справи, яка була у нього на розгляді, для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин скаржником не обґрунтовано. В даному випадку відповідач не обґрунтував належним чином та не підтвердив фундаментальний характер питання права, яке він підняв у касаційній скарзі, для формування єдиної правозастосовної практики в Україні. Зокрема, не вказано фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин. Відсутні підстави вважати, що розгляд саме цієї справи судом касаційної інстанції потрібен для забезпечення єдності правозастосовчої практики. А доводи відповідача по суті зводяться до незгоди з оцінкою судами першої та апеляційної інстанцій зібраних доказів і встановлених обставин.

Разом з тим, заявник належним чином не обґрунтовує, які саме обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, заявник буде позбавлений можливості спростувати при розгляді інших справ, що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу. А посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями, і, відповідно, не свідчить, що: скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи.

Отже, випадків, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, у цій справі Верховним Судом не встановлено.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягають касаційному оскарженню, касаційні скарги та додані до них матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 06 вересня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року у справі № 521/10491/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко