Номер провадження: 22-ц/813/5129/25
Справа № 507/2473/24
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т. П.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 13 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Зеленогірської селищної ради Подільського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом та просила визнати за нею право на земельну частку (пай) площею 3,9 умовних кадастрових гектари із земель колишнього КСП «Трудівник», розташованої на території Гвоздавського старостинського округу Зеленогірської селищної ради Подільського району Одеської області, залишене в спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовна заява вмотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 , який мав право на земельну частку (пай) на території Гвоздавської сільської ради Одеської області із земель колишнього КСП «Трудівник», розміром 3,9 умовних кадастрових га. Він був включений до списку працюючих членів КСП «Трудівник», але сертифікат на земельну частку (пай) не отримав. Вона є спадкоємцем першої черги після смерті чоловіка, інших спадкоємців немає, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва на спадщину за законом , оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадок. З огляду на вказане, позивач просила визнати за нею право на земельну частку (пай) площею 3,9 умовних кадастрових гектари із земель колишнього КСП «Трудівник», розташованої на території Гвоздавського Старостинського округу Зеленогірської селищної ради Подільського району Одеської області, залишене в спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 13 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Зеленогірської селищної ради Подільського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач Зеленогірська селищна рада Одеської області позовні вимоги визнала, надавши до суду клопотання про розгляд справи у відсутність представника, заперечень по справі не має. Також відповідачем надано відповідь, що в разі звернення ОСОБА_1 із заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі рішення суду про виділення земельної ділянки за законом, дане звернення буде винесено на розгляд сесії та буде виділено земельну ділянку із земель комунальної власності Зеленогірської селищної ради. Однак, судом першої інстанції, всупереч визнання відповідачем позову, зроблено хибний, необґрунтований висновок, зокрема, що позивачем перед судом не доведено належними та допустимим доказами факту перебування спадкодавця у членах КСП «Трудівник» станом на дату розпаювання землі, тобто на день одержання колективним сільськогосподарським підприємством державного акту на право колективної власності на землю 27.03.1996 року, адже архівні довідки підтверджують лише те, що ОСОБА_2 працював в КСП «Трудівник» 1993-1996 роки, відомості про прийняття та звільнення відсутні. Таким чином суд першої інстанції прийшов до висновку, що архівні довідки підтверджують лише трудовий стаж ОСОБА_2 в колгоспі «Трудівник», а не його членство.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог заяви, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивування.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який до дня смерті був зареєстрований та проживав разом із дружиною ОСОБА_1 за адресою: село Гвоздавка Друга Любашівського району Одеської області, про що свідчить свідоцтво про смерть та довідка Зеленогірської селищної ради Одеської області (а.с.8, 13).

Позивач та ОСОБА_2 проживали в зареєстрованому шлюбі, актовий запис №71 від 25 листопада 1972 р (а.с.9).

За інформацією Головного управління Держгеокадастру в Одеській області № 3425/340-24 від 06 листопада 2024 року за ОСОБА_2 сертифікат на право на земельну частку (пай) не зареєстровано, державний акт не видавався. Середній розмір земельної частки (паю) КСП «Трудівник» Любашівського району Одеської області складає 3.90 умовних кадастрових гектари (а.с.28, 31)

Із Державного акта на право колективної власності на землю ОД від 27 березня 1996 року, вбачається, що колективному сільськогосподарському підприємству «Трудівник», розташованому с. Гвоздавка, видано державний акт Гвоздавською сільською радою народних депутатів Любашівського району Одеської області в тому, що власнику землі передається у колективну власність 3144,2 гектарів землі згідно з планом. Землю передано у колективну власність для сільськогосподарського використання відповідно до рішення 11 сесії скликання Гвоздавської сільської ради народних депутатів від 27 березня 1993 року № 65.

Згідно з архівної довідки №08.4-06/270 від 23 грудня 2024 року рішенням загальних зборів КСП «Трудівник» Любашівського району Одеської області від 02 грудня 1995 року, протокол № 2 ОСОБА_2 включений до списку працюючих членів КСП «Трудівник» Любашівського району на паювання землі (а.с.53).

З протоколу загальних зборів членів КСП «Трудівник» №2 від 02 грудня 1995 року видно, що на вказаних зборах були затверджені списки працюючих членів КСП, які мають право на отримання земельної частки (паю). До списку членів КСП «Трудівник», які мають право на отримання земельної частки (паю), внесений ОСОБА_2 (а.с. 26-29)

Із архівної довідки Комунальної установи «Трудовий архів» Зеленогірської селищної ради № 4 від 06 лютого 2024 р., від 16 січня 2025 року, вбачається , що ОСОБА_2 працював в КСП «Трудівник» 1993-1996 роки, відомості про прийняття та звільнення відсутні (а.с.14, 69).

Згідно з довідки архівного відділу Подільської районної державної адміністрації № 08.4-06-12/02 від 09 січня 2025 року, серед рішень правління та загальних зборів КСП «Трудівник» за 1992-1996 роки рішень про прийняття ОСОБА_2 у члени КСП «Трудівник» та його виключення із членів КСП «Трудівник» не виявлено (а.с.65).

Із листа нотаріуса, який адресовано ОСОБА_1 вбачається, що за відсутності документу, що підтверджує право на земельну частку (пай) померлому, нотаріус рекомендував звернутися до суду (а.с.11).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем перед судом не доведено належними та допустимим доказами факт перебування спадкодавця у членах КСП «Трудівник» станом на дату розпаювання землі, тобто на день одержання колективним сільськогосподарським підприємством державного акта на право колективної власності на землю 27.12.1996 року, адже архівні довідки Комунальної установи «Трудовий архів» Зеленогірської селищної ради № 4 від 06 лютого 2024 р., від 16 січня 2025 року, підтверджують лише те , що ОСОБА_2 працював в КСП «Трудівник» 1993-1996 роки, відомості про прийняття та звільнення відсутні, при цьому в 1996 році ОСОБА_2 відпрацював всього лише 29 трудоднів. Отже, архівні довідки підтверджують лише трудовий стаж ОСОБА_2 в колгоспі «Трудівник», відомості про членство відсутні.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції загалом дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, однак помилився з мотивами такої відмови з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» (далі Закон) право на земельну частку (пай) мають громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Відповідно до Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, зокрема пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно зі статтею 5 Земельного кодексу України (далі ЗК України) (в редакції станом на травень 1995 року) земля може належати громадянам на праві колективної власності.

Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників.

Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства. За відсутності спадкоємців переважне право на земельну частку мають члени цих підприємств, кооперативів і товариств.

У разі продажу власником своєї земельної частки переважне право на її купівлю мають співвласники.

Іноземним громадянам та особам без громадянства земельні ділянки у власність не передаються (частина 13 статті 6 ЗК України в редакції станом на травень 1995 року).

Згідно із статтею 23 ЗК України (в редакції станом на травень 1995 року) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Отже, громадянин України член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Під час вирішення спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Апеляційний суд зазначає, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Тобто, особа набуває право на земельний пай за одночасної наявності трьох умов:

1) перебування серед членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання;

2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю;

3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта.

Громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів колективного сільськогосподарського підприємства з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного суду від 23 вересня 2021 року у справі №563/1407/19; від 11 грудня 2023 року у справі №513/612/21.

Допустимими доказами у спірній категорії справ про належність спадкоємцеві права на земельну частку (пай) є сертифікат або додаток до державного акта на право колективної власності на землю із зазначенням спадкодавця у такому списку осіб.

Апеляційним судом встановлено, що Державний акт на право колективної власності був виданий 27 березня 1996 року.

З протоколу загальних зборів членів КСП «Трудівник» №2 від 02 грудня 1995 року вбачається, що на вказаних зборах були затверджені списки працюючих членів КСП, які мають право на отримання земельної частки (паю). До списку членів КСП «Трудівник», які мають право на отримання земельної частки (паю), внесений ОСОБА_2 (а.с. 26-29)

Водночас у протоколі №2 від 02.12.1995 зборів КСП «Трудівник» наявні певні обмеження щодо отримання земельної частки паю, а саме: «… якщо працюючий в КСП йде за власним бажанням, то він автоматично вибуває зі списків, але якщо повертається протягом двох місяців, то пай може бути відновлено і членство в КСП» (а.с. 20).

Згідно з архівної довідки (а.с. 69) ОСОБА_2 дійсно працював у КСП «Трудівник» у 1988-1991, 1993-1996 роках, отримував заробітну плату. Водночас за 1996 рік ОСОБА_3 відпрацьовано 29 трудоднів.

Колегія суддів зазначає, що коли саме були ці 29 трудодні відпрацьовані позивачем не доведено, а також не доведено те, що ОСОБА_2 на час одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта (27 березня 1996 року) працював чи був членом КСП «Трудівник».

Таким чином, позивачем не доведено перебування ОСОБА_2 серед членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання, що виключає одночасного настання наявності трьох умов для набуття права на земельний пай ОСОБА_2 за життя.

Щодо доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач визнає позовні вимоги, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, шо відсутні підстави для прийняття визнання позову відповідачем, оскільки позивачем не доведено не доведено перебування ОСОБА_2 серед членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, однак судове рішення необхідно змінити в частині мотивування.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Колегія суддів зазначає, що з врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість виготовлення повного судового рішення у строки, передбачені національним законодавством, а також застосування стабілізаційних графіків відключення світла, апеляційної інстанції було здійснено виготовлення повного тексту судового рішення 15 грудня 2025 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області 13 березня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 15 грудня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда