КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 759/27457/24

номер провадження: 22-ц/824/14250/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хміля Вячеслава Миколайовича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року у складі судді П`ятничук І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька.

Позовна заява мотивована тим, що 28 січня 1970 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб. У період шлюбу народились діти: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла.

Позивач вказував, що він є пенсіонером і знаходиться на обліку в Управлінні Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, де отримує пенсію в розмірі 8 685 грн 45 коп. на місяць. Однак даної пенсії позивачу не достатньо для забезпечення свого життя, враховуючи його стан здоров`я а саме, відповідно до виписки №13294 від 30 вересня 2024 року позивачу встановлено діагноз: загальний атеросклероз з переважним ураженням судин головного мозку, серця, нирок, нижніх кінцівок. Цереброваскулярний атеросклероз. ГПМК по типу ішемії в басейні лівої ВСА 2011 року. ІХС: постінфарктний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба III ст. 3 ст. ризик 4. СН ІІА. Облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок. Вакозна хвороба вен правої та лівої нижніх кінцівок С5. Хронічна венозна недостатність 2 ст. ПТФС. Гіперплазія передміхурової залози 1 ст.

Зазначав, що відповідно до вказаної вище виписки він потребує стороннього догляду та медичного лікування. Станом на день звернення до суду із позовною заявою його сини: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уникають спілкування, матеріально не допомагають йому.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив:

стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходів), починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення ОСОБА_2 пенсійного віку;

стягнути з ОСОБА_1 на свою користь аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходів), починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення ОСОБА_1 пенсійного віку.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на його утримання в розмірі 1/8 частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, починаючи з 18 грудня 2024 року довічно.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на його утримання в розмірі 1/8 частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, починаючи з 18 грудня 2024 року довічно.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 211 грн 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1 211 грн 20 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Хміль В.М. подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька, відмовити, посилаючись на неправильну оцінку судом доказів та встановлення обставин, які мають значення для справи, а також неправильне застосування судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч.1 ст.204 СК України. Натомість, надані позивачем до позовної заяви документи не доводять його потреби у матеріальній допомозі, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази понесення останнім витрат, що перевищують його доходи, відсутні докази його потреби у матеріальній допомозі, або принаймні докази звернення до компетентних органів щодо нарахування субсидій або додаткової допомоги, передбачених законодавством.

Вказує, що позивач обґрунтовував свої позовні вимоги виключно тим, що він є пенсіонером (непрацездатним за віком), отримує пенсію в розмірі 8 685 грн 45 коп. на місяць, однак такої пенсії йому недостатньо для забезпечення свого життя, враховуючи його стан здоров`я. В той же час, окрім виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №13294 від 30 вересня 2024 року, позивачем не було надано жодного доказу понесення ним витрат на лікування, придбання ліків тощо, що могло б свідчити про його можливу потребу у матеріальній допомозі. Сам по собі факт перебування на лікуванні протягом певного часу не може свідчити про потребу особи у матеріальній допомозі.

Зазначає, що відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2025 року установлено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність у розмірі 2 361 грн 00 коп. Статтею 8 вказаного закону установлено з 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 8 000 грн 00 коп. Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом (постанова Верховного Суду України від 16 квітня 2018 року у справі №759/1315/17). Окремо наголошує, що розмір отримуваної позивачем пенсії є вищим за прожитковий мінімум, та навіть вищим за розмір мінімальної заробітної плати.

Разом з тим, звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_1 має на утриманні власну сім`ю, яку також необхідно забезпечувати, а саме: дружину та двох дітей, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 . Разом з тим, донька відповідача наразі навчається на денній формі навчання на бакалаврському рівні вищої освіти у приватному вищому навчальному закладі «Європейський університет», що підтверджується договором про навчання №8604172 від 14 серпня 2023 року. Таке навчання є оплатним, вартість якого складає 29 000 грн 00 коп. на рік, кошти за яке сплачує відповідач. Надати до суду першої інстанції вказані докази відповідач об`єктивно не мав можливості, оскільки довідався про існування даної справи та отримав копію позовної заяви вже після закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Крім того вказує, що в прохальній частині позовної заяви позивач просив суд стягнути з відповідачів аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходів), починаючи стягнення з дня пред`явлення позову до досягнення відповідачами пенсійного віку. В той же час, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції ухвалив стягнути з відповідачів на користь позивача аліменти на його утримання в розмірі 1/8 частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, починаючи з 18 грудня 2024 року довічно. Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, що є грубим порушенням норм процесуального законодавства.

Позивач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно з вимогами ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 ст.6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є непрацездатною особою, оскільки досяг пенсійного віку, перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві (Святошинський район) в місті Києві та отримує пенсію за віком, що становить 8 685 грн 45 коп. (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (повторне) серії НОМЕР_4 виданого 11 грудня 2024 року Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), який є рідним сином позивача (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_6 народився ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (повторне) серії НОМЕР_5 виданого 11 грудня 2024 року Святошинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), який є рідним сином позивача (а.с.8).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що обов`язок дітей утримувати батьків не залежить від їхнього матеріального стану та з матеріалів справи не вбачається підстав, передбачених ст.204 СК України, для звільнення відповідачів від сплати аліментів на утримання позивача. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 аліментів на користь та утримання ОСОБА_1 в розмірі 1/8 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 18 грудня 2024 року і довічно, з кожного.

Однак з наведеними висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна, виходячи з такого.

Відповідно до ч.1 ст.202 Сімейного кодексу України (далі - СК України) повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Дочка, син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю (ч.1 ст.203 СК України).

Згідно зі ст.205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.

При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

У відповідності до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, необхідними умовами для задоволення позову про стягнення аліментів на батьків є: непрацездатність батьків та наявність у них потреби у матеріальній допомозі.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст.76, 77 ЦПК України).

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхиленні або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідність застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягара доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 отримує пенсію у розмірі, яка перевищує розмір прожиткового мінімуму на одну особу з розрахунку на місяць, у тому числі і для осіб, які втратили працездатність.

Розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, як в 2024 так і в 2025 році становить 2 361 грн 00 коп.

Позивачем до суду надано довідку про доходи №0224 1121 0237 4203 від 03 грудня 2024 року, з якої слідує, що він отримує пенсію у розмірі 8 685 грн 45 коп., щомісячно, за період з червня 2024 року по листопад 2024 року (а.с.11).

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 посилався на виписку №13294 від 30 вересня 2024 року, відповідно до якої йому встановлено діагноз: загальний атеросклероз з переважним ураженням судин головного мозку, серця, нирок, нижніх кінцівок. Цереброваскулярний атеросклероз. ГПМК по типу ішемії в басейні лівої ВСА 2011 року. ІХС: постінфарктний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба III ст. 3 ст. ризик 4. СН ІІА. Облітеруючий атеросклероз судин нижніх кінцівок. Вакозна хвороба вен правої та лівої нижніх кінцівок С5. Хронічна венозна недостатність 2 ст. ПТФС. Гіперплазія передміхурової залози 1 ст.

Разом з цим, позивачем не надано суду доказів того, що він потребує посиленого лікування та значних коштів, зокрема станом на день подання позову, як і не надано суду доказів в обґрунтування розміру понесених чи необхідних витрат, які б свідчили про те, що розмір отримуваної ним пенсії є нижчим за розмір необхідних щомісячних витрат.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги, адже держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб: пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою, тощо.

Отже, враховуючи наведені вище фактичні обставини, а саме: отримання позивачем пенсії, розмір якої перевищує прожитковий мінімум для непрацездатних осіб; недоведеність, що розмір отримуваної пенсії є нижчим за розмір необхідних щомісячних витрат пов`язаних з лікуванням, орендою житла, тощо, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних та достатніх доказів на підтвердження того, що позивач потребує матеріальної допомоги.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що у позовній заяві ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідачів на свою користь аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходів), починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення відповідачами пенсійного віку. Разом з тим, суд першої інстанції стягнув з відповідачів на користь позивача аліменти на його утримання в розмірі 1/8 частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, починаючи з 18 грудня 2024 року довічно. Тобто, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України, наведених вище вимог закону та обставин справи належним чином не врахував, а також належним чином не врахував характер та зміст позовних вимог, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що згідно з положеннями ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Положеннями ст.124 Конституції України, ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Так, закріплений у ст.13 ЦПК України принцип диспозитивної у цивільному процесі полягає в тому, що суд розглядає справу лише за зверненням особи, поданим у межах її процесуальних прав, і в межах заявлених нею вимог та наданих доказів; суд не може вийти за межі позовних вимог.

Ураховуючи те, що відповідач ОСОБА_2 апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції не подавав та у встановленому законом порядку не уповноважував представляти його інтереси ні відповідача ОСОБА_1 , ні адвоката Хміля В.М., то суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості переглядати рішення суду першої інстанції у частині, що стосується позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька, оскільки це виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

За таких обставин апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Хміля В.М. підлягає задоволенню частково.

Що стосується клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Хміля В.М. про долучення до матеріалів справи нових доказів, а саме, свідоцтва про одруження серії НОМЕР_6 , свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 , свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 та договору про навчання №8604172 від 14 серпня 2025 року, то колегія суддів вважає, що дане клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з положеннями ст.83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Статтею 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З матеріалів справи вбачається, що у суді першої інстанції сторона відповідача не вживала жодних процесуальних заходів на подання таких доказів. Крім того представником відповідача не надано апеляційному суду доказів неможливості отримання та подання відповідних документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, або що суд першої інстанції неправомірно відмовив у їх прийнятті.

При цьому посилання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Хміля В.М. на те, що надати їх до суду першої інстанції відповідач об`єктивно не мав можливості, оскільки довідався про існування даної справи та отримав копію позовної заяви вже після закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини самі по собі не свідчать про поважність причин неподання цих документів до суду першої інстанції. Такі дії (бездіяльність) не можуть бути розцінені як причини, що об`єктивно не залежали від учасника справи у розумінні ч.3 ст.367 ЦПК України.

Відтак вищевказані документи не можуть бути прийняті апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батьказ наведених вище підстав.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також положеннями п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України визначено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.7 ст.141 ЦПК України).

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1 816 грн 80 коп., що підтверджується квитанцією ID №1307-8093-8318-8590 від 01 липня 2025 року (а.с.75).

Враховуючи положення ч.1, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України та те, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хміля В.М. задоволено частково, то витрати по сплаті судового збору підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених вимог, що становить 908 грн 40 коп.

Позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а відтак належний до сплати ОСОБА_1 розмір судового збору за подання апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Хміля Вячеслава Миколайовичазадовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліментів на його утримання в розмірі 1/8 частини від всіх видів заробітку (доходів), щомісячно, починаючи з 18 грудня 2024 року довічно та в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору у розмірі 1 211 грн 20 коп. - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатного батька відмовити.

Стягнути з держави на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн 40 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: