Провадження № 22-ц/812/2168/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 грудня 2025 року м. Миколаїв

справа № 2-4270/11

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Інгульського районного суду м. Миколаєва, постановлену 22 жовтня 2025 року під головуванням судді Микульшиної Г.А. в приміщенні цього ж суду, повний текст ухвали складений того ж дня, у цивільній справі

за заявою

ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання по справі № 2-4270/11,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог заяви

В серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, відповідно до якої просив суд поновити пропущений строк для пред`явлення ним до виконання виконавчого документа по рішенню Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2012 року, головуючого судді Спінчевської Н.А., матеріали цивільної справи № 2/1416/1035/2012, бо виконавчий лист був виданий йому, стороні по справі, лише 07 серпня 2025 року Інгульським районним судом м. Миколаєва.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Інгульського районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2025 року у задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що будь яких належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання ОСОБА_1 не навів. Він був обізнаний про зміст рішення суду та про факт його постановлення, оскільки своєчасно отримав його копію, та неодноразово протягом 2015-2024 знайомився з матеріалами справи та подавав чисельні заяви про видачу йому копій з матеріалів цивільної справи. Натомість із заявою про видачу йому виконавчого листа, який було виготовлено судом ще 21 серпня 2012 року, ОСОБА_1 звернувся до суду лише 04 серпня 2025 року. Поважних причин, які перешкоджали йому звернутись із відповідною заявою про видачу виконавчого документа раніше, стягувач у поданій ним заяві не вказав та не надав відповідних доказів у судовому засіданні.

Судом не встановлено причин, які б не залежали від волі стягувача та дійсно створювали перешкоди або значно ускладнювали можливість отримання виконавчого листа та пред`явлення його до виконання у визначений законом строк.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість вказаної ухвали суду, на неповне дослідження та встановлення обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив апеляційний суд:

-скасувати ухвалу Інгульського районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2025 року;

- скасувати виконавчий лист, виданий Ленінським районним судом м. Миколаєва 21 серпня 2012 року, як такий що строк на пред`явлення виконавчого документу до виконання сплив;

-видати виконавчий лист Миколаївського апеляційного суду у справі № 2-4270/11;

-розглянути його клопотання по захисту від домашнього насильства, як сторони по цивільній справі № 2-4270/11, надавши йому невідкладний, дієвий та ефективний захист у всіх випадках домашнього насильства, згідно зі статтею 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначав, що суд порушив десятиденний строк на розгляд його заяви, оскільки він звернувся із заявою 08 серпня 2025 року, а суд розглянув його заяву лише 22 жовтня 2025 року.

Зазначає, що суд розглянув цю заяву без участі сторони по справі - відповідачки. Як вже пояснював він у судовому засіданні, боржниця ОСОБА_2 самостійно демонтувала металеві двері, про які йшлося у рішенні Ленінського районного суду м.Миколаєва від 13 березня 2012 року, але незаконно встановила їх знову 01 серпня 2025 року, зробивши собі приміщення (комору) для використовування на власний розсуд. Відповідачка почала його кривдити за допомогою замовлених нею для цього невідомих йому осіб, застосовуючи за місцем його проживання на території спільного користування, психологічне та фізичне насильство.

Вказує, що у судовому засіданні 22 жовтня 2025 року суд першої інстанції обмежив його право, не встановив при цьому, що він, як пенсіонер за віком, є одержувачем державної соціальної допомоги в субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, бо саме з цієї допомоги він оплачує експлуатаційні витрати з утримання будинків та прибудинкової території, а відповідачка, встановивши на власний розсуд без відповідних дозволів біля шахти ліфта на сходовій клітині п`ятого поверху житлового будинку АДРЕСА_1 комору, та вже самостійно без сторонньої допомоги здійснює відносно нього ще й економічне насильство.

Вважає, що суд незаконно протокольною ухвалою відмовив у винесенні обмежувального припису стосовно відповідачки, згідно з його заявою про домашнє насильство, не надав йому дієвий, ефективний та не відкладний захист від домашнього насильства.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції встановлено, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2012 року набрало законної сили 24 березня 2012 року, але не встановлено, що відповідачка станом на 22 жовтня 2025 року не виконала вказане рішення суду .

Узагальненні доводи інших учасників справи

Відзиву на вказану апеляційну скаргу не надійшло.

2. Мотивувальна частина

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого.

Позиція апеляційного суду

Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа у справі № 2-4270/11 (серпень 2012 року) були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" .

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 22 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до пункту 1 частиною другою статті 22 Закону України "Про виконавче провадження" № 606-XIV строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Отже, за загальним правилом, встановленим Законом України "Про виконавче провадження" № 606-XIV, виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду в цивільній справі, може бути пред`явлений до примусового виконання протягом одного року з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, згідно з пунктом 5 Розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" якого, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до частини перша, друга, пункт 1 частини четвертої статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання .

Відповідно до частини шостої статті 12 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Підставою для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання є факт пропуску стягувачем такого строку з поважних причин.

Відповідно до статті 127 ЦПК України суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Суд при вирішенні питання про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого документа повинен з`ясувати питання щодо причин пропуску цього строку та залежно від характеру цих причин зробити висновок про їх поважність чи неповажність, дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Поважними можуть бути визнані лише ті причини, що виникли внаслідок обставин, об`єктивно незалежних від волі заінтересованої особи, які безпосередньо унеможливлювали або ускладнювали можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк.

Питання про поважність пропуску строків є оціночним. Поважність причин може залежати від таких обставин як поведінка заявника (бездіяльність або незаінтересованість в питаннях звернення судового рішення до виконання), інших осіб, обставин, які безпосередньо унеможливлюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, які виникли об`єктивно, так і від чинників, що не пов`язані з людським фактором, що підтверджуються належними і допустимими засобами доказування.

Аналогічний висновок зроблений в постанові Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 1522/12531/12 (провадження № 61-18649св21) у подібних правовідносинах.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2012 року по справі № 2-4270/11 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод, відшкодування моральної шкоди задоволений частково. Постановлено зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати за власний рахунок встановлені металеві двері біля шахти ліфту на сходовій клітині п`ятого поверху житлового будинку АДРЕСА_1 . Копія вказаного рішення було отримано позивачем ОСОБА_1 19 березня 2012 року (а.с. 100, 103).

21 березня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою на вищевказане рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 12 липня 2012 року по справі № 2-4270/11 апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто особі, яка її подала.

21 серпня 2012 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист по справі № 2-4270/11.

10 грудня 2015 року ОСОБА_1 за його заявою отримав копію рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 12 липня 2012 року, що підтвердив особистим підписом (а.с. 141).

27 січня 2016 року ОСОБА_1 подав заяву про ознайомлення з матеріалами цивільної справи № 2-4270/11. З матеріалами справи ознайомився, про що свідчить його підпис (а.с. 142).

16 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Миколаєва із заявою про видачу йому копій матеріалів (письмових доказів), що містяться в цивільній справі № 2-4270/11 (а.с. 144-145).

В 2024 році ОСОБА_1 також неодноразово звертався до Ленінського районного суду м. Миколаєва із заявою про видачу йому копій матеріалів, які містились в цивільній справі № 2-4270/11.

04 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу йому виконавчого листа по справі № 2-4270/11, який було ним отримано 07 серпня 2025 (а.с. 155).

Вказане рішення від 13 березня 2012 року по справі № 2-4270/11 набрало законної сили 24 березня 2012 року.

Виконавчий лист по вказаній справі був виданий судом 21 серпня 2012 року, а отриманий позивачем 07 серпня 2025 року.

Як пояснив позивач у суді першої інстанції та виклав у апеляційній скарзі, виконавчий лист ним було отримано лише у серпні 2025 року, до цього боржниця ОСОБА_2 самостійно демонтувала металеві двері, про які йшла мова у рішенні Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 березня 2012 року, але встановила їх знову 01 серпня 2025 року.

Про видачу виконавчого листа йому стало відомо лише 27 січня 2016 року. На виконавчому листі були відсутні позначки про надходження виконавчого листа до державної виконавчої служби.

Інгульським ВДВС м. Миколаєва Стрелецькому О.О. повернуто його заяву разом із виконавчим листом без виконання.

Разом з тим, звертаючись із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, заявник не наводить обґрунтованих причин, які б не залежали від його волі та які завадили заявнику звернутись до суду з заявою про видачу виконавчого листа та пред`явити його до виконання.

Посилання заявника на те, що про видачу виконавчого листа йому стало відомо лише 27 січня 2016 року і те, що за період з 21 серпня 2012 року по 25 березня 2013 року виконавчий лист не був направлений судом до виконавчої служби, а також те, що виконавчий лист був виданий йому лише 07 серпня 2025 року, не є підставами для поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Тобто, виходячи із змісту статті 433 ЦПК України, стягувач має навести суду обґрунтування поважності причини пропуску строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Таких причин в заяві про поновлення строку стягувач ОСОБА_1 не вказав.

Та обставина, що він не отримав вчасно виконавчий лист не могла бути визнана судом поважною причиною пропуску строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Будь-яких перешкод у зверненні до суду із заявою про видачу виконавчого листа щодо боржника ОСОБА_2 і щодо отримання цього документа позивачем не створювалось. Позивач не дотримався своїх процесуальних прав та обов`язків щодо своєчасного звернення до виконавчої служби з відповідним виконавчим листом, внаслідок чого отримав виконавчий лист через тринадцять років після набрання рішенням суду законної сили.

За такого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що будь яких належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання ОСОБА_1 не навів. Він був обізнаний про зміст рішення суду та про факт його постановлення, оскільки своєчасно отримав його копію, та неодноразово протягом 2015-2024 років знайомився з матеріалами справи та подавав чисельні заяви про видачу йому копій з матеріалів цивільної справи.

Посилання в апеляційній скарзі щодо порушення судом строку розгляду його заяви не можуть бути достатніми для скасування ухвали, оскільки це не призвело до ухвалення необґрунтованого судового рішення.

Отже, постановляючи ухвалу у справі № 2-4270/11, суд першої інстанції правильно визначився з нормами процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції протокольною ухвалою незаконно відмовив йому у винесенні обмежувального припису стосовно відповідачки, згідно за його заявою про вчинення відносно нього домашнього насильства, є необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до положень розділу IV ЦПК України видача обмежувального припису відноситься до справ окремого провадження.

За частиною 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Отже, враховуючи особливості розгляду справ окремого провадження, вирішення питання про видачу обмежувального припису одночасно з розглядом заяви про поновлення строку на пред`явлення виконавчого документа до виконання, яке вирішується в межах справи, в якій було постановлено відповідне рішення, що підлягає виконанню, процесуальним законодавством не передбачено.

Вимоги апеляційної скарги про те, щоб апеляційний суд видав обмежувальний припис, виходять за межі повноважень суду апеляційної інстанції, передбачені статтею 367 ЦПК України, а тому не можуть бути розглянуті.

Водночас, зазначене не позбавляє заявника можливості звернутись з відповідною заявою в порядку, передбаченому главою 13 розділу IV ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому судове рішення суду підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Інгульського районного суду м. Миколаєва від 22 жовтня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіТ.Б. Кушнірова

Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складене 17 грудня 2025 року.