Номер провадження: 22-ц/813/1264/25
Справа № 521/9931/21
Головуючий у першій інстанції Громік Д.Д.
Доповідач Вадовська Л. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (судді-доповідача) - Вадовської Л.М.,

суддів - Погорєлової С.О., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря - Венжик Л.С.,

за участю сторін, інших учасників справи, представників учасників справи:

відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача Коваля В.Є.,

від позивача ОСОБА_2 не з`явились,

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Сьомої одеської державної нотаріальної контори не з`явились,

переглянувши справу №521/9931/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи Сьомої одеської державної нотаріальної контори про визнання договорів дарування недійсними за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 березня 2024 року у складі судді Громіка Д.Д., -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_2 , звернувшись 07 липня 2021 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що була власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідачу ОСОБА_1 , яка є дочкою, належала квартира за адресою: АДРЕСА_3 . В силу похилого віку обговорювала з дочкою обмін квартир, за яким дочка мала переоформити власну квартиру на неї. Проте фактично 12 квітня 2017 року було нотаріально посвідчено лише договори дарування належних позивачу квартир на користь відповідача.

Посилаючись на те, що при посвідчені договорів дарування припустилася помилки у природі правочину, неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору міни, позивач ОСОБА_2 після усунення недоліків поданої позовної заяви остаточно просила:

визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений Сьомою одеською державною нотаріальною конторою 15 квітня 2017 року;

визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений Сьомою одеською державною нотаріальною конторою 12 квітня 2017 року (т.1 а.с.2-6, 52-57).

Ухвалою судді Малиновського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2021 року відкрито провадження у справі (т.1 а.с.67-68).

15 лютого 2022 року Одеським державним нотаріальним архівом на виконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021 року надано копію Договору дарування, посвідченого Сьомою одеською державною нотаріальною конторою 15 квітня 2017 року за реєстровим №3-578, та копії документів щодо посвідчення правочину (т.1 а.с.86-123).

05 червня 2023 року Одеським державним нотаріальним архівом на виконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 04 листопада 2021 року надано копію Договору дарування, посвідченого Сьомою одеською державною нотаріальною конторою 12 квітня 2017 року за реєстровим №3-540 (т.1 а.с.215-216).

Відповідач ОСОБА_1 позов не визнала, зазначивши у відзиві, що договори дарування квартир з огляду на презумпцію правомірності правочину є дійсними як щодо дотримання письмової нотаріальної форми правочинів, так і щодо вільного волевиявлення сторін. Про чинність та дійсність правочинів свідчить і поведінка сторін як до їхнього підписання, так і після укладення та посвідчення нотаріусом. Обставини нібито обману чи насилля повинні були існувати та доводитися саме станом на квітень 2017 року, а не як зазначає позивач ОСОБА_2 лише через 4 роки станом на 2020-2021 рік. Підписавши договори сторони засвідчили, що їхнє волевиявлення є вільним, вони добре розуміють всі істотні умови договорів, які перед посвідченням були роз`яснені нотаріусом, а також підтвердили відсутність жодних помилок щодо природи цих правочинів, прав та обов`язків сторін. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Всупереч цьому всі зазначені у позові обставини взагалі не стосуються обставин укладення договорів дарування, оскільки в позові вказані події, які на думку позивача ОСОБА_2 мали місце лише, починаючи з листопада 2020 року, тобто більш ніж через 3 роки після вчинення оспорюваних правочинів. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Оспорювані договори дарування були укладені, підписані та посвідчені у квітні 2017 року, протягом більш ніж 4 роки 3 місяці (до 01 липня 2017 року) ОСОБА_2 взагалі не оскаржувала вказані договори дарування та ніколи не висловлювала жодної претензії до ОСОБА_1 щодо їх недійсності. Позов подано до суду із значним більш ніж 15 місяців пропуском строку позовної давності, який встановлений тривалістю у 3 роки, з огляду на що відповідач ОСОБА_1 просила застосувати наслідки пропущення позивачем строку позовної давності та відмови у позові. Крім того, відповідачу ОСОБА_1 взагалі не було та не має жодного сенсу обманювати позивача ОСОБА_2 , оскільки спірні квартири і так фактично належали родині ОСОБА_4 (відповідачу ОСОБА_5 та її померлому чоловіку ОСОБА_6 ), так як свого часу були придбані за особисті кошти подружжя ОСОБА_4 в 1999-2001 роках (вказаний факт визнає і позивач ОСОБА_2 ) (т.1 а.с.127-130).

Позивачем ОСОБА_2 надано відповідь на відзив, за змістом якої підтримано вимоги та зазначено, що при укладенні договорів відчуження квартир розуміла, що отримає від відповідача, яка є дочкою, іншу квартиру у власність. Її волевиявлення не було спрямоване на позбавлення власності. Поселившись у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , вона сплачувала необхідні житлово-комунальні послуги. Зазначила, що при укладенні договорів дарування припустилася помилки, так як довірилася рідній дочці, яка потому почала погрожувати, як наслідок прихисток отримала в онуки. При звернення до суду правом не зловживала. Строк позовної давності слід відраховувати з дня порушення права, яке настало у листопаді 2020 року, коли змушена була звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису (т.1 а.с.202-206).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 березня 2024 року (описку виправлено ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року) в задоволенні позову відмовлено (т.2 а.с.14-16, 19).

Висновок суду мотивовано недоведеністю вимог про визнання спірних правочинів такими, що вчинені під впливом помилки, а саме помилки у правовій природі правочину, правах та обов`язках сторін за ним. Допитана в сумі державний нотаріус ОСОБА_7 пояснила, що ОСОБА_2 , не дивлячись на свій поважний вік, була адекватна, орієнтована, на запитання відповідала чітко та правильно формулювала свою думку. В судовому засіданні представник позивача не посилалася на те, що ОСОБА_8 помилялася у правовій природі правочину, а лише вказувала, що дочка не виконала своєї обіцянки щодо переоформлення на її ім`я квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Оскільки іншого житла в неї немає, то просить повернути їй спірні квартири. Судом не встановлено неадекватності форми зовнішнього волевиявлення внутрішній волі позивача як суб`єкта оспорюваних правочинів внаслідок неправомірних дій відповідача чи третіх осіб, а також внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб`єктом правочину його очікуваного результату. Обставин, за яких дії позивача щодо укладення договорів дарування не могли об`єктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склалися у її житті на момент укладення договорів дарування чи під впливом негативного фізичного чи психічного стану, впливу вікових особливостей на її психічну діяльність у момент укладення договорів дарування, внаслідок чого спотворювалось її сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди, суд також не встановив.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення суду.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати повністю і ухвалити нове рішення про задоволення позову (т.2 а.с.23-31).

За змістом вимог апеляційної скарги незаконність і необґрунтованість рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права полягає у наступному. Спірні договори дарування є недійсними як правочини, що вчинені під впливом помилки. При укладенні договорів відчуження квартир розуміла, що отримає від відповідача, яка є донькою, у власність іншу однокімнатну квартиру. Помилка при укладенні договорів мала місце, а істотними обставинами є порушення її прав, які призвели до того, що втратила право власності. Це свідчить про те, що її волевиявлення не було вільним та не було направлене на позбавлення права власності та можливості використовувати своє майно (квартири) за цільовим призначенням. При укладенні договорів припустилась помилки ще й тому, що довірилась дочці.

В апеляційній скарзі не зазначено нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечила щодо змісту і вимог апеляційної скарги, підтримавши обґрунтування, що було викладено на позов (т.2 а.с.44-50).

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з огляду на наступне.

ОСОБА_2 , 1936 року народження, є матір`ю ОСОБА_1 , 1961 року народження.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір дарування, за яким передано/прийнято у власність квартиру загальною площею 55,8 кв.м, житловою площею 39,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 . Договір посвідчено державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І. 15 квітня 2017 року, зареєстровано в реєстрі за №3-578 (т.1 а.с.87-89).

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір дарування, за яким передано/прийнято у власність квартиру загальною площею 78,6 кв.м, житловою площею 45,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Михальовою Л.І. 12 квітня 2017 року, зареєстровано в реєстрі за №3-540 (т.1 а.с.218).

В силу визначеної частиною 1 статті 204 ЦК України презумпції правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Позов про визнання недійсними договорів дарування квартир пред`явлено до суду 07 липня 2021 року з підстав помилки.

Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, передбачено статтею 229 ЦК України.

За положеннями частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін. Правочин, укладений внаслідок помилки, належить до оспорюваних правочинів. Як правило, позивачем виступає особа, яка діяла під впливом помилки. Основним наслідком визнання недійсним правочину, вчиненого внаслідок помилки, є двостороння реституція повернення сторін до первісного стану.

Спірними є договори дарування нерухомого майна.

У сенсі положень частини 1 статті 717 ЦК України договір дарування опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї особи (дарувальника) до другої особи (обдарованого). Характерною особливістю договору дарування є його безоплатний характер, тобто за договором дарування відсутній зустрічний еквівалент у вигляді майна або грошових коштів.

В договорі дарування не може бути встановлено обов`язку обдарованого вчинити на користь дарувальника дій майнового або немайнового характеру, бо інакше таку угоду не можна буде тлумачити як дарування. Консенсуальний характер договору дарування покладає певні обов`язки на дарувальника, основним є передача дарунка обдарованому.

Зібрані в справі докази вказують на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є матір`ю та дочкою, обоє проживали в м. Одесі, відносини між ними ускладнилися з кінця 2020 року. За змістом заявлених вимог перехід права власності на квартири від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 був узгоджений домовленістю між ними. ОСОБА_2 розуміла, що таке дарування, дане підтверджено не лише викладенням у позовній заяві обставин, що передували укладенню правочину, а й поясненнями в суді нотаріуса, яка посвідчувала договори. В справі відсутні докази на спростування направленості волевиявлення ОСОБА_2 на укладення саме договорів дарування. ОСОБА_2 не обґрунтовує недійсність договорів недотриманням нотаріусом вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, відтак, слід виходити з того, що все прописане в договорах було прочитано, їй зрозуміло та бажано на час посвідчення договорів.

ОСОБА_2 не зазначає, які ж саме фактичні обставини неправильно нею були сприйняті, що спотворило її справжню волю, за відсутності яких обставин можна було б вважати, що правочин дарування не був би вчинений. Так, ОСОБА_2 має похилий вік, квартири дарувала дочці, непорозуміння між матір`ю та дочкою виникли потому, при тому кожна зі сторін звинувачує один одного у таких. Після дарування квартир ОСОБА_2 стала проживати в обумовленій сторонами квартирі, її право проживання ніким не обмежувалось.

Погіршення між сторонами стосунків, яке настало потому, бажання ОСОБА_2 на даний час по іншому розпорядитися квартирами не є підставою для визнання правочинів недійсними, так як це не є помилкою у розумінні частини 1 статті 229 ЦК України щодо обставин, які мають істотне значення, а саме помилкою щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін тощо. Помилка щодо мотивів правочину істотного значення не має.

Оцінка зібраних у справі доказів вказує на відсутність підстав для визнання договорів дарування вчиненим під впливом помилки.

Не приймаються доводи апеляційної скарги щодо задоволення позову, оскільки наявною є безпідставність матеріально-правової вимоги про визнання договорів дарування недійсними на підставі частини 1 статті 229 ЦК України як правочинів, вчинених під впливом помилки.

Правові підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 березня 2024 року (описку виправлено ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2024 року) в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи Сьомої одеської державної нотаріальної контори про визнання договорів дарування недійсними залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 17 грудня 2025 року.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді С.О.Погорєлова

Є.С.Сєвєрова