Справа № 464/6318/25 Головуючий у 1 інстанції: БЕСПАЛЬОК О.А.
Провадження № 22-ц/811/3184/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання Гаврилюк Я. Ю.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 15 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, треті особи: Президент України, Уповноважений Верховної ради України з прав людини про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою особою,

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП), в якому просив:

- надати висновок про невідповідність процесуальних дій та ухвали Вищої ради правосуддя від 02 липня 2025 року, якою відмовлено у відкритті дисциплінарної справи за його скаргами стосовно суддів Львівського апеляційного суду, суддів Верховного Суду нормам конституційного та процесуального верховенства права та визнати незаконними;

- навести висновок з обґрунтуванням, що процесуальні дії та рішення Сихівського районного суду м.Львова від 03 вересня 2025 року відповідають нормам Конституції України;

- визнати ухвалу Вищої ради правосуддя від 02 липня 2025 року про відмову у відкритті дисциплінарної справи за його скаргами стосовно суддів Львівського апеляційного суду, суддів Верховного Суду такою, що не відповідає нормам конституційного та процесуального верховенства права;

- стягнути з Вищої ради правосуддя як органу державної влади, в особі Маселка Р. А., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 заподіяну йому шкоду у розмірі 500 272 650 грн 18 коп. або 10 340 100 євро у перерахунку на гривни за курсом НБУ на день набуття судовим рішенням законної сили.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 15 вересня 2025 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, треті особи: Президент України, Уповноважений Верховної ради України з прав людини про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою особою.

Роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення з позовною заявою до відповідного адміністративного суду за правилами підсудності, встановленими КАС України.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в вересні 2025 року через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 15 вересня 2025 року, повернути справу до суду першої інстанції для вирішення питання відкриття провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, суд першої інстанції відмовляючи у відкритті провадження у справі помилково вважав, що спір, який виник між сторонами є публічно-правовим, адже позивач звернувся до суду за захистом своїх конституційних (цивільних) прав, в тому числі, права на відшкодування заподіяної йому шкоди.

У вересні 2025 року від ВРП через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскарженої ухвали суду

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Водночас, за змістом пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі, на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

У той час як визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Частиною другою статті 6 Конституції України визначено, що органи судової влади здійснюють свої повноваження в установлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

В Україні діє Вища рада правосуддя, яка: 1) вносить подання про призначення судді на посаду; 2) ухвалює рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; 3) розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; 4) ухвалює рішення про звільнення судді з посади; 5) надає згоду на затримання судді чи утримання його під вартою; 6) ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; 7) вживає заходів щодо забезпечення незалежності суддів; 8) ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого; 9) здійснює інші повноваження, визначені цією Конституцією та законами України (частина перша статті 131 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» - вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначаються Конституцією України, цим Законом та Законом України «Про судоустрій і статус суддів» (частина перша статті 2 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).

Відповідно до пункті 3, 5, 6, 8 частини першої статті 3 цього Закону, Вища рада правосуддя здійснює, зокрема, такі повноваження: забезпечує здійснення дисциплінарним органом дисциплінарного провадження щодо судді; розглядає скарги на рішення відповідних органів про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; ухвалює рішення про звільнення судді з посади; ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя.

Відповідно до частини другої статті 42 Закону України «Про Вищу раду правосуддя» дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють Дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя.

Дисциплінарне провадження включає, зокрема, попередню перевірку дисциплінарної скарги, вивчення матеріалів для встановлення ознак вчинення суддею дисциплінарного проступку, ухвалення рішення про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги, відмову у відкритті дисциплінарної справи або відкриття дисциплінарної справи (пункт 1 частини третьої статті 42 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).

Підстави для відмови у відкритті дисциплінарної справи наведено в статті 45 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».

Згідно з частиною другою цієї статті Закону рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи ухвалюється Дисциплінарною палатою та оскарженню не підлягає.

У справі, яка переглядається, спір виник між ОСОБА_1 та Вищою радою правосуддя у зв`язку із його незгодою із рішенням про відмову у відкритті дисциплінарної справи (ухвала від 02 липня 2025 року) за його скаргами стосовно суддів Львівського апеляційного суду Цяцяка Романа Павловича, ОСОБА_6 , Ванівського Олега Михайловича, суддів Верховного Суду Коротенка Євгена Васильовича, Зайцева Андрія Юрійовича, Тітова Максима Юрійовича, а також стосовно суддів Львівського апеляційного суду Савуляка Романа Васильовича, Мікуш Юлії Романівни, Приколотої Тетяни Іванівни, суддів Верховного Суду Ігнатенка Вадима Миколайовича, Ситнік Олени Миколаївни, Фаловської Ірини Миколаївни і, як наслідок, стягнення моральної шкоди.

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Рахункової палати, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.

Правила статті 266 цього Кодексу поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; законності актів Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; законності рішень Вищої ради правосуддя, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат (пункти 2, 3, 4 частини першої статті 266 КАС України).

Аналіз змісту позовної заяви свідчить, що пред`явлені позовні вимоги позивач обґрунтовує положеннями статей 1173, 1174 ЦК України, при цьому в позові об`єднано вимоги вирішити публічно-правовий спір, разом з вимогою про відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи суб`єкта владних повноважень у зв`язку із порушенням прав, свобод позивача у цих відносинах.

Частиною п`ятою статті 21 КАС України визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Суд першої інстанції правильно встановив, що у спірних правовідносинах Вища рада правосуддя діє як суб`єкт владних повноважень, здійснюючи публічно-владні управлінські функції. При цьому без оцінки правомірності дій цього суб`єкта владних повноважень, його рішень, на які посилається ОСОБА_1 у позові, неможливим є вирішення питання щодо наявності або відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди.

У межах цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу положень статті 19 КАС України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 813/1045/18).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив із того, що спір у цій справі є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки позивачем заявлено вимоги про відшкодування моральної шкоди, заподіяної допущеними, на думку позивача) порушення з боку відповідача під час дисциплінарного провадження, ініційовано позивачем, в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір щодо таких порушень.

Відтак, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, адже повністю спростовуються мотивами, наведеними в цій постанові судом апеляційної інстанції.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки наведені в апеляційної скарзі доводи щодо порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, оскаржену ухвалу належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що ухвалу суду слід залишити без змін, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положень Закону України «Про судовий збір», підстави для розподілу судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, а також щодо судових витрат особи, яка подала апеляційну скаргу, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 15 вересня 2025 року залишити без змін

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 12 грудня 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич