Справа № 185/3542/25
Провадження № 2/185/4141/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2025 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Юдіної С.Г., за участю секретаря Олефір А.І., представника позивача адвоката Глєбова Г.В., представника відповідача адвоката Букура М.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини яка продовжує навчання, суд

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 у якій просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання у твердій грошовій сумі 16 000 грн. до досягнення дитиною 23 років, починаючи з 28.12.2024 року.

У обґрунтування заявленого позову позивач посилалася на те, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час син є повнолітнім та продовжує навчання у Йонавській гімназії імені Єронімаса Ралиса у IV а класі, Республіка Литва. Оскільки син не має самостійного доходу він потребує матеріальної допомоги. Відповідач добровільно матеріальної допомоги не надає, хоча має таку можливість оскільки його сукупний дохід становить приблизно 48 000 грн. Вважає що розмір аліментів які можуть бути стягнуті з відповідача повинен становити 16 000 грн. Зазначений розмір встановлений з урахуванням витрат повнолітньої дитини, а саме комунальні платежі, інтернет, проїзд до навчального закладу, предмети гігієни, канцтовари, книги необхідні для навчання.

Ухвалою від 23.04.2025 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження.

Позивачкою подана заява про зменшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача на її користь на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання аліменти в твердій грошовій сумі в розмір 15 500 грн. до досягнення дитиною 23 років починаючи з 28.12.2024 року.

Від представника відповідача адвоката Букура М.Є. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що відповідач має обґрунтовані сумніви щодо факту спільного проживання позивачки з повнолітньою дитиною, оскільки відомості, зазначені в доданих до позову документах, є нечіткими та такими, що не дозволяють однозначно встановити відповідні обставини, а переклад цих документів, здійснений із використанням спеціальних електронних додатків, не забезпечує повного і точного відтворення їх змісту. Крім того, третя особа по даній справі ОСОБА_3 здійснює свої процесуальні права самостійно, що підтверджується матеріалами справи. Даний факт свідчить про повну цивільну дієздатність та процесуальну самостійність повнолітньої дитини. Під час судового засідання 25.09.2025 року позивачка була особисто присутня у залі суду, що також ставить під сумнів спільне проживання матері з повнолітньою дитиною. Позивачка у позові надає розрахунок матеріальної допомоги яку потребує її повнолітній син що загалом становить 590 євро, або 26 538 гривень за курсом НБУ станом на 24.03. 2025 року. Однак на підтвердження зазначених розрахунків не надала жодного належного доказу, який би підтверджував наявність реальних витрат, понесених повнолітнім сином у зв`язку з навчанням чи проживанням за кордоном. У матеріалах справи відсутні будь-які документи, чеки, квитанції, що можуть свідчити про оплату навчання, проживання у гуртожитку або орендованому житлі, витрати на транспорт, підручники чи інші потреби, безпосередньо пов`язані з навчанням. Посилання на три інтернет-ресурси містять загальну інформацію довідкового характеру про орієнтовну вартість життя у Литві. Таким чином, розрахунок, наведений позивачкою, має суто оціночний характер і не ґрунтується на доказах. Вважає що вимога про стягнення матеріальної допомоги у заявленому розмірі є невиправданою, надмірною, а зважаючи на відсутність доказів, необґрунтованою. Відповідач є інвалідом ІІІ групи внаслідок отриманого професійного захворювання, незважаючи на стан здоров`я, відповідач сумлінно виконує свої батьківські обов`язки, сплачуючи аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , 2012 року народження, у розмірі 1/6 частки від усіх видів доходу, що у середньому становить приблизно 7 000 гривень щомісяця. Враховуючи інвалідність, нерегулярність доходів та вже існуючі зобов`язання з утримання неповнолітньої дитини, сплата додаткових аліментів у заявленому розмірі 15 500 гривень щомісячно є надмірним фінансовим навантаженням для відповідача та фактично може призвести до погіршення вже існуючого скрутного матеріального становища. Просив суд встановити розмір аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення суду законної сили, та до досягнення дитиною 23 років.

Позивачка та третя особа у відповіді на відзив зазначили, що як на час подання позову так і на теперішній час, а ні позивач, а ні третя особа не змінювали постійне місце проживання яке зареєстровано за адресою : АДРЕСА_1 . Виїзд їх за межі України для отримання прихистку не є підставою зняття з зареєстрованого місця проживання. Позивачка вимушена приїжджати в Україну з метою легалізації (проставлення апостилю) на документах про освіту та свідоцтва про народження, для у часті у судових засіданнях у цивільних справах про стягнення аліментів, розірвання шлюбу, визнання права власності та поділ спільного майна набутого за час шлюбу, відвідання ДВС з метаю відкриття виконавчого провадження, лікування дітей, а найголовніше з метою догляду за матір`ю яка часто хворіє, яка є інвалідом 2 групи і людиною похилого віку. ОСОБА_3 не має жодного джерела доходу а ні в Україні, а ні в Республіці Литва тому не має жодної можливості самостійно оплачувати будь-які товари, послуги. Позивачкою долучено до позову документ з податкової служби України щодо відсутності у мене будь якого доходу. В той час коли відповідач ігнорує надання старшому сину грошової допомоги, його утримує мати позивачки, яка оплачує не всі, а виключно основні витрати пов`язані з утриманням старшого сина шляхом переказу коштів. Відповідач по справі є пенсіонером, шахтарем, вийшов на пенсію у віці 41 рік за вислугою років, має 3 робочу групу інвалідності і має можливість надавати матеріальну допомогу. Зазначила, що зменшила розмір позовних вимог і просить компенсувати лише частку фінансових потреб повнолітньої дитини, яка продовжує навчання і дорівнює 15000 гривень, іншу частку потреб дитини буде компенсувати вона, як мати.

Представником відповідача надані заперечення на відповідь на відзив, зазначив що у своїй відповіді на відзив позивачка підтверджує, що вона не працює, не має жодного доходу та фактично намагається перекласти весь тягар матеріального забезпечення повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, виключно на відповідача. Позивачка, заявляючи про повну відсутність доходу та трудової зайнятості, фактично ухиляється від виконання свого законного обов`язку брати участь у матеріальному забезпеченні сина. Зазначення про те, що вона не працює, не може бути підставою для повного звільнення від обов`язку по утриманню дитини та покладення 100% фінансового забезпечення лише на батька дитини. Позивачка не надала суду жодних об`єктивних та беззаперечних доказів, які б свідчили про неможливість нею працювати та мати дохід (наприклад, стан здоров`я, інвалідність тощо). Обов`язок батька сплачувати аліменти не звільняє матір від її обов`язку, який також є безумовним та покладається на неї законом. Таким чином, позивачка, перекладаючи весь обов`язок на відповідача, порушує принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання дитини. Крім того, твердження позивачки у відповіді на відзив, що вона зменшила розмір позовних вимог і просить компенсувати лише частку фінансових потреб повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, яка дорівнює 15000 гривень, а іншу частку потреб дитини буде компенсувати, вона як мати, знаходиться у прямій та непримиренній суперечності з її ж попередніми заявами у цій справі про те, що вона не працює і не має доходу, а матеріальну допомогу дитина отримує від її матері (бабусі дитини), яка сплачує лише основні, а не всі витрати, пов`язані з утриманням старшого сина. Виникає логічне запитання з яких джерел та коштів позивачка, яка офіційно не працює і не має доходу, збирається компенсувати іншу частку потреб дитини. Позивачка не надала суду жодного документального підтвердження (банківські виписки, розписки, тощо) того, що вона фактично витрачає чи буде витрачати значні кошти на утримання дитини. Зазначення про «компенсацію» іншої частки, при цьому офіційно заявляючи про свою неплатоспроможність, є недобросовісною процесуальною поведінкою та спробою ввести суд в оману. У такий спосіб позивачка сама підтверджує, що : витрати на дитину покриває не вона, а третя особа (її матір); вона не має фінансової можливості покривати ці витрати самостійно; її зобов`язання «компенсувати» є лише декларативним і не підтверджене жодними доказами фінансової спроможності. Беручи до уваги той факт, що ні позивачка ні третя особа, з їх слів, не працюють і жодного доходу не мають, існує висока ймовірність того, що вони отримують щомісячну соціальну допомогу від Уряду Литовської Республіки.

У судовому засіданні представник позивачки адвокат Глєбов В.В. позов підтримав посилаючись на доводи викладені у позовній заяві. Уточнив, що на даний час повнолітній син сторін навчається у Йонавському політехнічному училищі, на підтвердження даного факту суду була надана відповідна довідка. Просив уточнені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Букур М.Є. у судовому засіданні позов визнав частково у розмірі 1/6 частки всіх видів доходу відповідача щомісячно до закінчення навчання але не більше досягнення 23 років. Посилався на доводи викладені у відзиві на позов, заперечені на відповідь на відзив.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання (дистанційно) не з`явився.

Суд вислухав сторони, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, встановив фактичні обставини та зміст спірних правовідносин, доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.

Так, судом по справі встановлено, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 .

Єдиний державний реєстр судових рішень містить рішення Павлоградського міськрайонного суду від 06.11.2023 року яким стягнуті з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 09 вересня 2023 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

На даний час ОСОБА_3 навчається у Йонавському політехнічному училищі (Литва) у групі Е-25/1 за формою групового навчання у відділенні денної форми навчання за модульною програмою професійної підготовки електрика з 01.09.2025 до 30.06.2026.

Як зазначає позивач у позові відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, однак не надає.

Правовідносини між сторонами регулюються СК України.

За частиною 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Відповідно ст. 199 СК України, якщо дитина продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати її до досягнення нею двадцяти трьох років за умови, що вона продовжує навчатися і що батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

Частиною 1 ст. 183 СК України передбачено, що частина заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина які продовжують навчатися після досягнення повнолітня (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років, продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Аналогічний висновок по застосуванню ст. 199 СК України міститься і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17.

За статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (Olsson v. Sweden) від 27.11.1992 року і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen. v. Norway) від 07.08.1996 року.

Сімейним кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Стягнення із батьків аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття, виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16 (провадження №61-12782св18) зробив висновок про те, що Сімейним Кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Також при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 (провадження №61-17937св21) Верховний Суд вказав, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачкою не надано жодного доказу на підтвердження витрат повнолітньої дитини, а саме комунальних послуг з урахуванням інтернету, продуктів харчування, проїзду до навчального закладу, предметів гігієни, канцтоварів, книг у загальному розмірі вказаному у позові 590 Євро ( 26 538 грн.)

Натомість з огляду на ту обставину, що повнолітня дитина продовжує навчання на денній формі, суд вважає що останній потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги з боку батьків не тільки на оплату комунальних послуг але і на витрати, пов`язані з проїздом до навчального закладу, із навчанням (канцелярські товари), харчуванням, одягом та взуттям, тощо.

Суд вважає що витрати повнолітньої дитини на продукти харчування та інші додаткові витрати для життя є беззаперечними, оскільки для власного існування та навчання, будь-яка людина повинна повноцінно харчуватися, купувати одяг та взуття, засоби гігієни та миючі засоби, а це потребує певних коштів.

Судом встановлено та підтверджено сторонами в судовому засіданні, що відповідач є пенсіонером, інвалідом 3 групи, має регулярний щомісячний дохід у вигляді пенсії та регресу в загальній сумі 48 000 грн. За рішенням суду відповідач сплачує на утримання меншого сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти у розмірі 1/6 частки всіх видів його доходу, що становить приблизно 7 000 грн.

Відповідачем не надано суду будь-яких доказів неналежного матеріального стану та неможливість надавати матеріальну допомогу сину який продовжує навчання.

В той же час відповідач не заперечував проти сплати аліментів у розмірі 1/6 частини всіх видів його доходу.

За клопотанням позивачки в судовому засіданні була допитана свідок ОСОБА_5 , яка пояснила, що є матір`ю позивачки. Зазначила, що ОСОБА_3 проживає на даний час у Литві у м. Йонава, навчається. ОСОБА_1 на даний час проживає в м. Павлограді, чекає рішення суду. Донька на даний час не працює бо вивчає литовську мову. Онуку допомагає вона і перераховує йому 6 000 5000 грн. щомісячно. До повноліття, сина утримував батько. Їй відомо що дохід відповідача становить 48 000 грн.

Відповідно до наданого позивачкою витягу з Єдиного Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, ОСОБА_1 за 2024 рік не мала доходу.

Отже суд дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази на предмет їх належності, допустимості та достатності для правильного вирішення справи, дійшов висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання повнолітнього сина аліментів в розмірі 1/6 всіх видів заробітку (доходу) щомісячно на час навчання, але не більше ніж до досягнення 23 років.

Розмір аліментів встановлений судом із засад розумності, виваженості та справедливості та буде відповідати інтересам дитини.

Вимога позивачки щодо стягнення аліментів з відповідача з 28.12.2024 року є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Отже аліментипідлягають стягненню з моменту надходження позовної заяви до суду, тобто з 02.04.2025 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справі стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в доход держави в розмірі 969,12 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 263, 264, 265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини яка продовжує навчання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, на час навчання, але не більше ніж до досягнення дитиною 23 років, починаючи з 02 квітня 2025 року та до закінчення навчання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати в сумі 969 (дев`ятсот шістдесят дев`ять) гривень 12 копійок.

В іншій частині відмовити.

Рішення суду підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст складено 17.12.2025 року

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації : АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації : АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації : АДРЕСА_2 .

Суддя С. Г. Юдіна