Дата документу 12.12.2025 Справа № 333/2812/25
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 333/2812/25 Пр. № 22-ц/807/1883/25Головуючий у 1 інстанції: Холод Р.С. Повне рішення складено: 12.08.2025 року. Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.

розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2025 року у справі за позовом ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЛІТ ФІНАНС» (надалі ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» звернулось до суду з вищезазначеним позовом (а.с.2-8), в якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання кредиту №491014784 від 19.11.2019 року станом на 23.02.2021 року, від сплати якої відповідач у добровільному порядку ухиляється, у сумі 54543,71 грн., з них: 36630,14 грн. заборгованість за тілом кредиту; 17113,57 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 800,00 грн. штраф (за прострочку платежів), а також судовий збір у сумі 3028,00 грн. та витрати на професійну правову допомогу в розмірі 9200,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Холод Р.С. (а.с.39). Ухвалою суду першої інстанції (а.с.41) відкрито провадження у цій справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2025 року (а.с.87-98) позов позивача у цій справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» () заборгованість за кредитним договором №491014784 від 19.11.2019 року в розмірі 53743,71 грн., з них: 36630,14 грн. - за основною сумою боргу; 17113,57 грн. - за відсотками.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» () 2983,49 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» () витрати на професійну правову допомогу в розмірі 3000,00 грн.

Позивач із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, у тому числі відмови, погодився, останнє в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.102-110) просила рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі.

В автоматизованому порядку 05.09.2025 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кухаря С.В. та Подліянову Г.С. (а.с.136). Ухвалою апеляційного суду від 05.09.2025 року (а.с.137) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 19.09.2025 року (а.с.140). Ухвалою апеляційного суду від 22.09.2025 року (а.с.141) апеляційну скаргу у цій справі залишено без руху, з наданням строку для усунення недоліків апеляційної скарги, як було усунуто у встановлений апеляційним судом строк (а.с.144-151). В автоматизованому порядку 13.10.2025 року (а.с.152-153) суддями Онищенко Е.А. та Трофимовою Д.А. замінено суддів Кухаря С.В. та Подліянову Г.С у зв`язку з тривалою відпусткою останніх. Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 13.09.2025 року, відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 3633,60 грн. за подання вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі до ухвалення судового рішення апеляційним судом (а.с.154-155), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання (а.с.169). Оскільки, відповідно до ст. 369 ч. 1 ЦПК України в редакції ЗУ від 19.06.2024 року № 3831-ІХ, якій набрав чинності з 19.07.2024 року, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (розрахунок: 3028,00 грн. * 30 = 90840,00 грн., у цій справі ціна позову 54543,71 грн. а.с.1), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Позивач не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу сторони відповідача у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає залишенню без задоволення у цій справі з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судовими рішеннями є: … рішення, постанови… (ст. 258 ч. 1 п.2,3 ЦПК України).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача частково у цій справі при вищевикладених обставинах, керувався ст.ст. 526, 549, 551, 610-612, 617, 625, 629, 1049, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 13, 76, 81, 141, 280, 289 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог позивача у цій справі лише в частині їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК Українивстановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 19.11.2019 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «АЛЬФА-БАНК» з офертою на укладення угоди про надання кредиту №491014784, відповідно до якої остання пропонує банку укласти угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб, на наступних умовах: тип кредиту «кредит готівкою», сума кредиту 37212,81 грн.; процентна ставка 39,90 % річних (фіксована); строк кредиту 36 міс; дата повернення кредиту 20.11.2022 року; мета видачі кредиту повернення заборгованості за кредитним договором №630751367; спосіб видачі переказ коштів на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «АЛЬФА-БАНК». Угода набуває чинності з моменту підписання банком акцепту на укладення угоди та надання споживчого кредиту, відповідно до умов Угоди та договору (а.с.5 зворот).

У свою чергу, Банк прийняв пропозицію відповідачки на укладення угоди, що підтверджується акцептом пропозиції на укладання угоди про надання кредиту №491014784 від 19.11.2019 року (а.с.6 зворот). У вказаному акцепті викладені умови аналогічні умовам оферти на укладення угоди про надання кредиту №491014784.

Також, 19.11.2019 року між АТ «АЛЬФА-БАНК» та відповідачкою було підписано Анкету-Заяву про акцепт Публічної пропозиції АТ «АЛЬФА-БАНК» на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «АЛЬФА-БАНК», а також Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг та Паспорт споживчого кредиту (а.с.9).

Відповідно до меморіального ордеру №763131 від 20.11.2019 року, на рахунок № НОМЕР_3 , який належить відповідачці, перераховано 37212,81 грн., призначення платежу: надання кредиту за кредитним договором №491014784 від 19.11.2019 року (а.с.8).

Факт перерахування відповідачці кредитних грошових коштів також підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_1 за період з 19.11.2019 року по 22.02.2021 року (а.с.11-16).

22.02.2021 року між AT «АЛЬФА-БАНК» (клієнт) та TOB «ФК ФОРТ» (фактор) укладено договір факторингу № 1, відповідно до якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає фактору, а фактор набуває належне клієнтові право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено в додатку №1-1 до договору (п. 2.1). Право вимоги вважається відступленим фактору з моменту підписання цього Договору. В день підписання цього Договору Сторони підписують акт приймання-передачі реєстру боржників, за формою встановленою в додатку №2 до цього договору (п. 2.3.). Фактор зобов`язаний передати в розпорядження клієнту грошові кошти і сплатити клієнтові ціну прав вимоги в розмірі 14 235 001,00 грн., шляхом перерахування на рахунок клієнта № НОМЕР_4 відкритого в AT «АЛЬФА-БАНК», до 23.02.2021 року (п. 4.2.) (а.с.17-21).

22.02.2021 року між AT «АЛЬФА-БАНК» та TOB «ФК ФОРТ» підписано акт приймання-передачі реєстру боржників від 22.02.2021 року до договору факторингу №1 (а.с.29).

Відповідно до виписки з додатку 1-1 до договору факторингу № 1 від 22.02.2021 року, ТОВ «ФК ФОРТ» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №491014784 від 19.11.2019 року у сумі 54543,71 грн. (а.с.27).

23.02.2021 року на виконання вимог вищевказаного договору факторингу TOB «ФК ФОРТ» перерахувало на рахунок AT «АЛЬФА-БАНК» 14235001,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №35 від 23.02.2021 року (а.с.31).

23.02.2021 року між TOB «ФК ФОРТ» (клієнт) та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» (фактор) укладено договір факторингу № 1-23-02/21, відповідно до якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає фактору, а фактор набуває належне клієнтові право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено в додатку №1-1 до договору (п. 2.1). Право вимоги вважається відступленим фактору з моменту підписання цього Договору. В день підписання цього Договору Сторони підписують акт приймання-передачі реєстру боржників, за формою встановленою в додатку №2 до цього Договору (п. 2.3.). Фактор зобов`язаний передати в розпорядження клієнту грошові кошти і сплатити клієнтові ціну прав вимоги в розмірі 14 235 001,00 грн., шляхом перерахування на рахунок клієнта IBAN НОМЕР_5 відкритого в AT «ПУМБ», до 09.03.2021 року (п. 4.2.) (а.с.22-26).

23.02.2021 року між TOB «ФК ФОРТ» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» підписано акт приймання-передачі реєстру боржників від 23.02.2021 року до договору факторингу №01-23-02/21 (а.с.30).

Відповідно до виписки з додатку до договору факторингу №01-23-02/21 від 23.02.2021 року, ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №491014784 від 19.11.2019 року у сумі 54543,71 грн. (а.с.28).

Того ж дня, на виконання вимог вказаного договору факторингу №01-23-02/21 «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» перерахувало на рахунок TOB «ФК ФОРТ» 13235000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №129 від 23.02.2021 року (а.с.32).

Відповідно до договору про зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.03.2021 року, укладеного між TOB «ФК ФОРТ» (сторона-1) та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» (сторона-2), сторона-1 і сторона-2, маючи одна до одної зустрічні однорідні вимоги, дійшли згоди на підставі ст. 601 ЦК України про зарахування таких зустрічних однорідних вимог, що випливають з нижче вказаних договорів, у яких сторона-1 і сторона-2 є сторонами (боржниками і кредиторами одночасно), а саме: а) договір факторингу №01-23-02/21 від 23.02.2021 року, за яким сторона-1 є кредитором, а сторона-2 є боржником щодо виконання грошового зобов`язання в загальній сумі 1000001,00 грн.; б) договір поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №09-02/21 від 09.02.2021 року, за яким сторона-1 є боржником, а сторона-2 є кредитором щодо виконання грошового зобов`язання в загальній сумі 900000,00 грн.; б) договір поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №27-25-03/21 від 21.03.2021 року, за яким сторона-1 є боржником, а сторона-2 є кредитором щодо виконання грошового зобов`язання в загальній сумі 250000,00 грн. (в частині суми 100001,00 грн.) (а.с.74).

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитом станом на 22.02.2021 року за відповідачкою рахується заборгованість у розмірі 54543,71 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 36630,14 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 17113,57 грн. та суми заборгованості по штрафам в розмірі 800,00 грн. (а.с.7).

Щодо стягнення заборгованості за кредитом

У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК Українивказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У розумінні ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що на підтвердження умов надання кредиту відповідачці та порушення зобов`язання останньою позивач надав суду першої інстанції у цій справі виписку по рахунку відповідачки за період з 19.11.2019 року по 22.02.2021 року (а.с. 11-16).

Враховуючи, що фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку не повернуті, суд першої інстанції у цій справі дійшов правильного висновку, що TOB «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що оферта не містить підпису відповідачки, який би підтверджував отримання інформації про умови кредитування та факт отримання акцепту пропозиції. Водночас, відповідачку було ознайомлено з умовами кредитування, про що свідчить підпис на паспорті споживчого кредиту. Крім того, між АТ «АЛЬФА-БАНК» та відповідачкою було підписано Анкету-Заяву про акцепт Публічної пропозиції АТ «АЛЬФА-БАНК» на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «АЛЬФА-БАНК», а також Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг (додаток №1 до Угоди про надання кредиту №49104784 від 19.11.2019 року). Важливим також є той факт,що відповідачка 21.12.2019 року здійснила платіж в розмірі 1820,00 грн., що додатково підтверджує її прийняття умов договору та часткове виконання зобов`язань за ним (а.с.7).

Отже, суд першої інстанції правильно вважав, що з урахуванням вищевикладеного, відсутність підпису на самій оферті не спростовує факту укладення договору, оскільки сукупність доказів, зокрема підпис на паспорті споживчого кредиту, анкеті-заяві про акцепт публічної оферти, графіку платежів, а також здійснення платежу свідчить про ознайомлення відповідачки з умовами договору та її згоду на їх виконання.

Щодо стягнення заборгованості за нарахованими відсотками

Згідно ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що з розрахунку заборгованості вбачається розрахування усієї суми заборгованості з урахуванням також нарахованих відсотків в розмірі 17113,57 грн. (а.с.7), що передбачені умовами споживчого кредиту.

Згідно ст.629 ЦПК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

З урахуванням вищевикладеного та приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 не виконала належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором, в обумовлені договором строки, суд першої інстанції дійшов до правильного переконання про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь TOB «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС», в тому числі процентів за користування кредитом.

Оскільки, суд першої інстанції правильно дослідив виписку по особовому рахунку відповідачки (а.с. 11-16) та перевірив розрахунок заборгованості (а.с.7), доданий позивачем до позовної заяви. В ході дослідження розбіжностей між поданими документами не виявлено. Суми, зазначені в розрахунку, відповідають руху коштів по рахунку відповідачки, що підтверджує належність та допустимість вказаних доказів.

Також, суд першої інстанції, враховуючи позицію сторони відповідача, викладену у відповідному відзиві (а.с.54-60), правильно звернув увагу, що суми, зараховані 22.02.2021 року, не є платежами, здійсненими безпосередньо відповідачкою. Згідно з наданими матеріалами, вказані кошти надійшли в рамках виконання умов договору факторингу №1 від 22.02.2021 року, укладеного між ПAT «АЛЬФА-БАНК» та TOB «ФК ФОРТ». Отже, ці платежі не можуть вважатися виконанням грошового зобов`язання з боку відповідачки та не впливають на загальний розмір її заборгованості.

Щодо стягнення заборгованості по штрафним санкціям

Позивач, окрім заборгованості за наданим кредитом, також просив стягнути з відповідачки штраф за порушення грошового зобов`язання в розмірі 800,00 грн.(розрахунок а.с.7). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦКУкраїни). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Суд першої інстанції звернув увагу, що надані до позовної заяви документи не містять відомостей про порядок та умови нарахування штрафних санкцій (штрафів, пені), зокрема не визначено їх розмір, підстави нарахування та період, за який вони нараховані. У зв`язку з цим суд першої інстанції був позбавлений можливості перевірити правомірність і обґрунтованість заявлених до стягнення штрафних санкцій. Враховуючи викладене, суд першої інстанції вважав позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за порушення грошового зобов`язання (штрафів) є необґрунтованими та такими, що не підлягають у цій справі задоволенню.

Щодо відступлення права вимоги

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року в справі №909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до законумає право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

У цій справі судом першої інстанції було правильно встановлено, що право вимоги до боржника ОСОБА_1 переходило від первісного кредитора до кожного наступного нового кредитора два рази, де фінальним кредитором є ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС», а відтак для перевірки існування у позивача права вимагати виконання боржниками відповідних обов`язків має надати докази переходу прав у зобов`язанні на кожному етапі.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012 тощо.

Разом з тим, судом першої інстанції було правильно встановлено, що з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту набуття TOB «ФК ФОРТ», ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» права вимоги до відповідачки за кредитним договором позивач надав копії відповідних документів - договорів, реєстрів боржників, актів приймання-передачі, платіжних доручень.

При цьому, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Норми статті 1077 ЦК України не містять імперативного положення про те, що право вимоги до нового кредитора за договором факторингу переходить саме з моменту сплати оплати новим кредитором (фактором) на користь первісного кредитора (клієнта) заборгованості та інших платежів відповідно до договору факторингу.

У цій справі, як правильно було встановлено судом першої інстанції, умовами договору факторингу №1 від 22.02.2021 року та №01-23-02/21 від 23.02.2021 року не було передбачено, що права грошової вимоги вважаються відступленими в день отримання клієнтом в повному обсязі оплати за такими договорами.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що TOB «ФК ФОРТ» набуло права вимоги до боржника ОСОБА_1 з моменту підписання відповідного акту приймання-передачі реєстру боржників від 22.02.2021 року до договору факторингу №1 від 22.02.2021 року, а ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» відповідно, набув таке право вимоги після підписання акту приймання-передачі реєстру боржників від 23.02.2021 року до договору факторингу №01-23-02/21. Також на підтвердження переходу права вимоги позивач надав платіжне доручення №35 від 23.02.2021 року, платіжне доручення №129 від 23.02.2021 року та договір про зарахування зустрічних однорідних вимог від 31.03.2021 року. Подані документи свідчать про проведення взаєморозрахунків між первісними кредиторами та позивачем у межах правовідносин, що виникли з договорів факторингу. Отже, ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС», як кредитор у зобов`язанні, має право на пред`явлення позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №491014784 від 19.11.2019 року.

Щодо строку позовної давності

Судпершої інстанції, досліджуючи доводи представника відповідача щодо строків позовної давності, правильно дійшов до такого.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В силу вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.264 ЦПК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно із приписами ст.ст. 260,261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 року на всій території України було встановлено карантин. Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020 року. Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22). Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а скасований він був з 24 год. 00 хв. 30.06.2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 року до 30.06.2023 року.

Поряд із цим Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу. Законом України від 15.03.2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17.03.2022 року. Надалі Законом України від 08.11.2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024 року. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024 року, а після 30.01.2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 року в справі №903/602/24 зазначила, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Враховуючи наведене, строк позовної давності, на правильну думку суду першої інстанції, позивачем у цій справі не пропущено.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 є такими, що фактично дублюють доводи заперечень відповідача на позов позивача у цій справі у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача, яку вона та її представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» є належним позивачем за вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_1 у цій справі.

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування сторони відповідача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Відповідач та представник останньої не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування останнього у цій справі в частині його задоволення.

Суд першої інстанції правильно виходив при вирішенні цієї справи із:

- презумпції правомірності правочинів (ст. 204 ЦК України) вищезазначених кредитного договору та договорів факторингу, підписаних сторонами без зауважень, належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною відповідача апеляційному суду не були надані), оскільки їх недійсність прямо не встановлена законом та вони не визнані судом недійсними (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною відповідача апеляційному суду не надані, так, сторона відповідача у цій справі будь-якого зустрічного позову не заявляла, у матеріалах цієї справи відсутнє будь-яке рішення іншого суду в іншій справі про визнання вищезазначених договорів недійсними та відповідачем апеляційному суду не надано),

- принципу обов`язковості договору (ст. 629 ЦК України), за змістом якої вищезазначені договори є обов`язковими для виконання його сторонами.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони відповідача. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною відповідача апеляційному суду не надані.

Оскільки, надані відповідачем ОСОБА_1 виключно до її вищезазначеного клопотання про відстрочення сплати судового збору за апеляційну скаргу у цій справі з підстав майнового стану (а.с.121-122), на підтвердження її майнового стану докази (копії а.с.123-135: свідоцтв про народження, свідоцтва про зміну імені, свідоцтва про шлюб, індивідуальних відомостей про застраховану особу, довідки ВПО), не належать до такових.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення. В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення. Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення по суті цієї справи.

Описки в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції у цій справі в частині всіх складових заборгованості у позові позивача тощо не можуть бути підставою для скасування останнього (правильного по суті) за результатами розгляду вищезазначеної апеляційної скарги сторони відповідача апеляційним судом у цій справі, а можуть бути виправленні судом першої інстанції за власною ініціативою чи за заявою учасників цієї справи у подальшому в порядку ст. 269 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України було вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції у цій справі.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі,

- відповідач ОСОБА_1 не має права на компенсацію за рахунок позивача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом,

- з відповідача ОСОБА_1 на користь держави слід стягнути судовий збір за вищезазначену апеляційну скаргу у розмірі 3633,60 грн. (розрахунок в ухвали апеляційного суду від 22.09.2025 року а.с. 142), сплату якого раніше відповідачу ОСОБА_1 апеляційним судом було відстрочено до ухвалення судового рішення апеляційним судом (ухвала від 13 жовтня 2025 року - а.с. 154-155) та якій не був сплачений апелянтом станом на час ухвалення цієї постанови апеляційним судом (належні, допустимі докази протилежного у цій справі відсутні та стороною відповідача апеляційному суду не надані).

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 серпня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за апеляційну скаргу у розмірі 3633,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова апеляційним судом складена 12.12.2025 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Онищенко Е.А. Трофимова Д.А.