Справа № 517/1047/25
Провадження № 2/517/396/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року с-ще Захарівка

Захарівський районний суд Одеської області в складі

головуючого судді Меєчка О.М.,

за участю секретаря судового засідання Хасанової С.Т.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Захарівка цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики

установив:

13 жовтня 2025 року представник ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» звернувся до Захарівського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Зазначена позовна заява обґрунтована тим, що 22 березня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» (23 червня 2025 року назву змінено на ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ») та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи укладено договір позики № 155099 в електронній формі.

Відповідно до положень договору позики позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику та грошову винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк встановлений Договором.

ТОВ «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» належним чином виконало свої зобов`язання за договором позики, надавши ОСОБА_1 грошові кошти в порядку та сумі, передбаченому умовами договору.

В свою чергу ОСОБА_1 не надав своєчасно кредитодавцю грошові кошти для погашення заборгованості за позикою, відсотками та комісією, в результаті чого у нього утворилася заборгованість в сумі 25104 грн 50 коп, яка складається з наступного: 5000 грн заборгованість за позикою, 20104 грн 50 коп заборгованість по процентах та комісії за користування позикою.

Оскільки, ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором позики № 155099 від 22 березня 2020 року не виконав, тому з урахуванням викладеного позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість в сумі 25104 гривень 50 копійок.

Ухвалою Захарівського районного суду Одеської області від 14 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі та її розгляд відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України призначений у порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін(а.с. 30).

21 жовтня 2025 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він позов визнав частково, а саме в частині заборгованості за тілом кредиту у сумі 5000 грн та за відсотками в сумі 15 гривень (а.с. 37-40). У відзиві представником відповідача не заперечувався факт укладення між ТОВ «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» та ОСОБА_1 договору позики № 155099 від 22 березня 2020 року та отримання грошових коштів у сумі 5000 гривень. Однак сторона відповідача не погоджується із нарахованими позивачем відсотками, комісією та витратами на правову допомогу.

Щодо суми нарахованих відсотків та комісії зазначає, що у пункті 1.1.5 договору позики № 155099 від 22 березня 2020 року зазначено, що строк повернення позики (термін платежу): 20 квітня 2020 року, тобто строк позики складає 30 днів (з 22 березня 2020 року по 20 квітня 2020 року). Оскільки зі змісту наведених позивачем у позові доводів в обґрунтування позовних вимог вбачається, що строк позики складає 30 днів, тому відсотки мають нараховуватись в межах цього строку. У пункті 1.1.2.1 договору позики проценти складають 0,01% в день від поточного залишку позики. Отже, сума відсотків за користування кредитом у розмірі 5000 грн за ставкою 0,01% на добу протягом 30 днів становить 15 гривень.

В свою чергу висунуті вимоги позивача щодо сплати відповідачем комісії за користування кредитом не відповідають вимогам ЗУ «Про споживче кредитування» є нікчемнити і не підлягають задоволенню, що водночас є підставою для перегляду наданих позивачем розрахунків.

Щодо витрат позивача на правову допомогу вказує, що обсяг виконаної роботи адвокатом Рудзей Ю.В. у цивільній справі, яка за своєю категорією відноситься до малозначних справ, неспіврозмірний із розміром оплати послуг, які просить стягнути позивач. Зазначена справа для адвоката є шаблонною, тому не потребує значної витрати часу адвоката. Крім того, позивачем не додано доказу сплати гонорару за надання правової допомоги, а отже, позивачем не доведено здійснення витрат на правову допомогу.

Крім цього, вказує, що відповідач є споживачем фінансових послуг. Отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню ЗУ «Про захист прав споживачів». Сума заборгованості за відсотками, які заявлені за договором позики в розмірі 20104 грн 50 коп, в п`ять разів більша за суму тіла кредиту, що є несправедливим в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та суперечать принципам розумності та добросовісності.

22 жовтня 2025 року від представника позивача через підсистему Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, у якій він просить суд позовні вимоги ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» задовольнити в повному обсязі з огляду на таке (а.с. 42-45).

Щодо періоду нарахування процентів та комісії зазначає, що відповідно до пункту 1.1 договору позики, за договором позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов Договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк. Згідно умов договору сума позики становить 5000 грн (п. 1.1.1); плата за користування позикою у вигляді: процентів складає 0,01% в день від поточного залишку позики; комісії складає 1,1% в день від початкового розміру позики (п. 1.1.2); нарахування процентів за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою (п. 1.1.3); нарахування комісії за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою (п. 1.1.4). Відповідно до пункту 2.1 договору строк дії договору до повного виконання позичальником зобов`язань за договором.

Крім цього у розділі «5. Відповідальність сторін» наявний пункт 5.3, згідно якого у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожний день прострочення. Відповідно до пункту 4.3 договору, обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику до строку повернення позики, зазначеному в підпункті 1.1.5. договору включно.

Щодо законності нарахування комісії вказує, що відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отож ЗУ «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредитної заборгованості.

У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином (а.с. 56). Водночас в прохальній частині позовної заяви просив суд розглянути справу без його участі (а.с. 4).

Відповідач та його представник у судове засідання, призначене на 11 грудня 2025 року не з`явились хоча належним чином, в порядку визначеному статтями 128-131 ЦПК України, повідомлені про дату, час і місце судового розгляду (а.с. 63, 64). Водночас 11 грудня 2025 року представник відповідача звернувся до суду із заявою, в якій вказав, що вони заявлені вимоги у відзиві на позовну заяву підтримують. Просить розглядати справи за його відсутності та відсутності відповідача (а.с. 65).

Дослідивши матеріали справи, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, проаналізувавши надані докази, суд дійшов до такого висновку.

Судом встановлено, що 22 березня 2020 року між ТОВ «Фінансова Компанія «ГЕЛЕКСІ» та ОСОБА_1 укладено договір позики № 155099. (а.с. 5-8). Факт укладення договору позики також не заперечувався ОСОБА_1 у поданому до суду відзиві на позовну заяву.

Відповідно до пункту 1.1 договору позики позикодавець надає позичальнику позику, а позичальник зобов`язується повернути позику, проценти та комісійну винагороду за користування позикою у відповідності до умов договору, в національній грошовій одиниці України гривні, в сумі та строк: сума позики 5000 гривень (п.п. 1.1.1); плата за користування позикою у вигляді: процентів складає 0,01% в день від поточного залишку позики, комісії складає 1,4% в день від початкового розміру позики (п.п. 1.1.2); нарахування процентів за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою (п.п. 1.1.3); нарахування комісії за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою (п.п. 1.1.4); строк повернення позики (термін платежу): 20 квітня 2020 року (п.п. 1.1.5).

Згідно із пунктом 2.1 договору строк дії договору до повного виконання позичальником зобов`язань за договором.

Відповідно до пункту 4.1 договору позичальник зобов`язується повністю повернути позикодавцю позику не пізніше 20 квітня 2020 року.

Згідно із пунктом 4.2 договору сторони домовились, що повернення позики та сплата процентів і комісійна винагорода за користування позикою здійснюватиметься згідно графіка розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору та розміщується в особистому кабінеті.

Відповідно до пункту 4.3 договору обчислення строку користування позикою та нарахування процентів та комісії за цим договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування позикою. При цьому проценти та комісія за користування позикою нараховуються з дня надання позики позичальнику (перерахування грошових коштів на банківський рахунок позичальника) до строку повернення позики зазначеного в п.п. 1.1.5 Договору включно.

З пункту 10 договору позики вбачається, договір підписаний ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором 900vw031. В даному пункті договору зазначені реквізити сторін, а саме прізвище, ім`я, по батькові позичальника, паспортні дані, РНОКПП, місце реєстрації.

Згідно із графіком платежів до договору позики № 155099 від 22 березня 2020 року, сума кредиту становить - 5000 грн, проценти за користування позикою - 14 грн 50 коп, комісійна винагорода за користування позикою 2030 грн, пеня 0 грн, термін платежу 20 квітня 2020 року. Графік платежів підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором 900vw031 (а.с. 8).

Паспорт позики містить основні умови кредитування, серед яких дата повернення кредиту 20 квітня 2020 року. Паспорт підписано відповідачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора f3s26s72 (а.с. 9-11).

04 серпня 2017 року між ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЛАЄНС» та ТОВ «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» укладено договір № 04/08-17ПК про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку) (а.с. 18).

Відповідно до відповіді № 155099 від 01 вересня 2025 року ТОВ «Фінансова Компанія «ЕЛАЄНС» повідомило, що на підставі договору № 04/08-17ПК про надання послуг з переказу грошових коштів (переказ на картку) від 04 серпня 2017 року надало ТОВ «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» послуги з переказу грошових коштів фізичним особам, без відкриття рахунку. В результаті платіжної операції на картковий рахунок отримувача успішно перераховано грошові кошти. Деталі платіжної операції: платник коштів ТОВ «ФК «Гелексі» (), отримувач коштів ОСОБА_1 , номер транзакції в системі , номер операції 206761308, дата проведення платежі 22 березня 2020 року, сума платежу 5000 грн, валюта платежу гривня UAH, платіжний засіб карта, банк емітент платіжної картки отримувача коштів PRIVATBANK, номер банківської картки отримувача коштів НОМЕР_1 (а.с. 19).

Отож ТОВ «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» належним чином виконало свої зобов`язання за договором позики, надавши позичальнику кошти у сумі 5000 грн, в порядку передбаченому умовами договору.

В свою чергу відповідач свої зобов`язання за умовами кредитного договору не виконав, грошові кошти, відсотки та комісію за користування кредитом не сплатив.

З копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань № 17 від 03 липня 2025 року вбачається, що ТОВ «Фінансова компанія «ГЕЛЕКСІ» змінило назву на ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» (а.с. 17).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно частини 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір ). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частин 7, 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 зазначеного Закону установлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Норми статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Станом на день подачі позовної заяви та розгляду справи в суді відповідачем умови договору не виконуються.

Згідно статей 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідач, не сплативши у вказаний в договорі строк суму кредиту, порушив вимоги статті 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 12-15), розмір заборгованості ОСОБА_1 за договором позики № 155099 від 22 березня 2020 року становить 25104 грн 50 коп та складається з:

- 5000 грн заборгованість за позикою;

- 20104 грн 50 коп заборгованість по процентам та комісії за користування позикою.

Водночас суд не погоджується із зазначеним розрахунком заборгованості в частині нарахування відсотків та комісії, з огляду на таке.

Як зазначено вище, плата за користування позикою встановлено договором у вигляді: процентів та складає 0,01% в день від поточного залишку позики (п.п. 1.1.2.1); комісії (комісійної винагороди) та складає 1,4% в день від початкового розміру позики відповідно п.п. 1.1.1 Договору (п.п. 1.1.2.2).

Водночас пункт 5.3 договору передбачає відповідальність у випадку прострочення терміну платежу зі сплати заборгованості і зобов`язує позичальника сплатити позикодавцю підвищену комісійну винагороду в розмірі 3,0% в день від суми позики за кожний день прострочення.

Отже, умови договору збільшують розмір комісійної винагороди з 1,4% в день до 3,0% в день і така збільшена комісія, фактично є платою за користування позикою, нараховується виключно у випадку прострочення терміну платежу, тобто поза строком договору.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно частини 2 статті 1050 ЦК України строк повернення неохопленої попередніми періодами заборгованості за кредитним договором вважається таким, що настав, а право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 виснувала, що регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.

Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.

Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо.

Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 у справі № 902/417/18 (пункт 8.35).

Також Велика Палата Верховного Суду зазначає, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя).

Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість.

Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору.

Відповідно до договору позики № 155099 від 22 березня 2020 року, позика надавалася на строк до 20 квітня 2020 року із платою за користування позикою у вигляді: процентів та складає 0,01% в день від поточного залишку позики (п.п. 1.1.2.1); комісії (комісійної винагороди) та складає 1,4% в день від початкового розміру позики відповідно п.п. 1.1.1 договору (п.п. 1.1.2.2).

Тому суд враховує, що відсотки та комісія (як плата за користування позикою) можуть нараховуватися виключно протягом строку дії договору, а саме до 20 квітня 2020 року, що відповідає наведеним правовим висновкам.

Посилання у договорі позики на те, що відсотки, які нараховуються поза строком кредитування, є відсотками у розумінні статей 625 та 1050 ЦК України, відсутнє.

Також, суд акцентує увагу на тому, що звертаючись з вимогою про нарахування відсотків та комісії за договором позики № 155099 від 22 березня 2020 року у розмірі 20104 грн 50 коп, ТОВ «ФК ГЕЛЕКСІ» вказаний розмір належним чином не обґрунтовує. Зазначає про право нараховувати відсотки та комісію до дня повного погашення заборгованості та посилається на розрахунок заборгованості з 22 березня 2020 року по 17 серпня 2020 року (а.с. 12 -15).

20 квітня 2020 року відповідач повинен був повернути позивачеві позику у сумі 5000 грн і сплатити проценти та комісію згідно з Графіком платежів, де сума нарахованих процентів та комісій за період з 22 березня 2020 року по 20 квітня 2020 року за користування позикою становить 2044 грн 50 коп (14 грн 50 коп - проценти, 2030 грн - комісія), загальна заборгованість за договором позики 7044 грн 50 коп (а.с. 8).

Відтак, лише наведений розмір заборгованості за відсотками та комісіями може бути стягнутий з відповідача на користь ТОВ «ФК ГЕЛЕКСІ», оскільки після спливу строку кредитування, відповідно до частини 2 статті 1050 ЦК України, товариство не мало правових підстав нараховувати плату за користування позикою.

За таких умов, розмір відсотків та комісії за користування кредитом за період з 22 березня 2020 року по 20 квітня 2020 року складатиме 2044 грн 50 коп (14 грн 50 коп - проценти, 2030 грн - комісія), що відповідає графіку платежів до договору позики № 155099 від 22 березня 2020 року, з яким був ознайомлений відповідач, про що свідчить його підпис.

Отож розрахунок заборгованості повинен виглядати наступним чином. Загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за договором позики № 155099 від 22 березня 2020 року становить 7044 грн 50 коп гривень, яка складається із:

- 5000 грн - заборгованість за позикою;

- 2044 грн 50 коп заборгованість по процентам та комісії за користування позикою.

Тому, ураховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку про те, що позовна заява про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики № 155099 від 22 березня 2020 року підлягає частковому задоволенню, шляхом стягнення з останнього грошової суми у розмірі 7044 гривень 50 копійок.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, які понесені позивачем при подачі позову до суду, пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 679 гривень 72 копійки (28,06 %).

Вирішуючи питання стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 5000 грн, суд дійшов такого висновку.

Так, на підтвердження витрат правничої допомоги позивачем надано надано копію акта № 691 від 01 вересня 2025 року наданих послуг правничої допомоги за договором про надання правничої допомоги від 09 липня 2025 року, згідно якого правовий аналіз спірних правовідносин та надання правових рекомендацій 1 година 1000 грн, складання позовної заяви 3 години 3000 грн, формування додатків 1 година 1000 грн, загальна сума 5000 грн (а.с. 16), копію договору про надання правової допомоги від 09 липня 2025, укладеного між ТОВ «ФК «ГЕЛЕКСІ» та адвокатом Рузей Ю.В. (а.с. 20), копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЖТ № 001139 виданого 25 листопада 2019 року на ім`я Рузей Ю.В. (а.с. 25).

У поданому відзиві на позовну заяву представник відповідача вказує, що позивачем не додано доказу сплати гонорару за надання правової допомоги, а отже, позивачем не доведено здійснення витрат на правову допомогу. Також, дана цивільна справа для адвоката є шаблонною, тому не потребує значної витрати часу адвоката.

Згідно із положеннями статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно із частиною 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин 5, 6 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Подібні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 910/7310/20.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21)).

Отже, з урахуванням фактично виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги, суд вважає обґрунтованим та доведеним доказами заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу у сумі 5000 гривень.

Відповідно до пункту 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ЦПК та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно висновків суду позов підлягає задоволенню у сумі 7044 грн 50 коп, що складає 28,06 % розміру задоволених позовних вимог.

Отож з урахуванням викладеного вище, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме 1403 гривні (28,06 %).

На підставі викладеного та керуючись статтями 16, 204, 207, 257, 258, 526, 527, 530, 628, 639, 1049, 1050 ЦК України, статтями 3, 11, 12 ЗУ «Про електронну комерцію», статтями 19, 27, 83, 175, 274-275, 280-282 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» заборгованість за договором позики № 155099 від 22 березня 2020 року в сумі 7044 (сім тисяч сорок чотири) гривні 50 копійок, яка складається з наступного: 5000 (п`ять тисяч) гривень заборгованість за позикою; 2044 (дві тисячі сорок чотири) гривні 50 копійок заборгованість по процентам та комісії за користування позикою.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» судовий збір в розмірі 679 (шістсот сімдесят дев`ять) гривень 72 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ» понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 1403 (одна тисяча чотириста три) гривні.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 11 грудня 2025 року.

Відомості про сторони у справі:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «ГЕЛЕКСІ», , місцезнаходження: вул. В`ячеслава Липинського, буд. 10/1, м. Київ, 01054;

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя