Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,
учасники справи:
за первісним позовом
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради,
за зустрічним позовом
позивач - Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи клопотання ОСОБА_1 про стягнення судових витрат за наслідком касаційного перегляду справи за позовом ОСОБА_1 до Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення з відкриттям особового рахунку та за зустрічним позовом Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод користування та розпорядження житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстрації,
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 19 лютого 2024 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Пересипську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти із ОСОБА_1 договір найму житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 , складом - 1 (одна) особа, з переоформленням на ім`я ОСОБА_1 окремого особового рахунку.

У задоволенні зустрічного позову Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради відмовлено.

Стягнуто з Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року апеляційну скаргу Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради задоволено. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а зустрічний позов Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради задоволено.

Усунуто перешкоди Пересипській районній адміністрації Одеської міської ради у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 шляхом виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради судовий збір у сумі 6 083,60 грн.

Постановою Верховного Суду від 12 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання права користування квартирою, задоволення зустрічного позову Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради та розподілу судових витрат скасовано.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2024 року в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання права користування квартирою,відмови у задоволенні зустрічного позову Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради залишено в силі.

В іншій частині постановуОдеського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року змінено, викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Стягнуто з Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 частину судових витрат на сплату судового збору в розмірі 4 176,80 грн.

27 листопада 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду клопотання про стягнення судових витрат, у якій просила стягнути з Пересипської районної державної адміністрації Одеської міської ради на свою користь судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката на загальну суму у розмірі 12 000,00 грн.

До клопотання додано докази його направлення відповідачу.

Клопотання мотивовано тим, що на виконання статті 141 ЦПК України вона завчасно у письмовій формі заявила про орієнтовані судові витрати та їх можливий розмір. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У суді першої інстанції нею понесено витрати на суму 6 000,00 грн, що підтверджується договором про надання правової допомоги від 30 серпня 2021 року № П/С/08/21, актом приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 03 вересня 2021 року, квитанцією про сплату гонорару № 536155 від 30 серпня 2021 року, які містяться у матеріалах справи.

Під час перегляду справи апеляційним судом вона витратила 3 000,00 грн, що підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг (виконання робіт) від 30 жовтня 2024 року, а також квитанцією про сплату гонорару № 536180 від 25 листопада 2025 року. Зазначені документи долучено до вказаної заяви.

Розмір таких судових витрат в суді касаційної інстанції складає 3 000,00 грн, що підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг (виконання робіт) від 07 листопада 2024 року, а також квитанцією про сплату гонорару № 536180 від 25 листопада 2025 року. Зазначені документи долучено до вказаної заяви.

Щодо строку подання доказів на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу

У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (стаття 126, частина перша статті 127 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зробила висновок, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

У наведеній справі Велика Палата Верховного Суду залишила без розгляду заяву відповідачки про стягнення понесених нею витрат на професійну правничу допомогу з огляду на пропуск нею строку для подання доказів понесених витрат. Зазначила, що у своєму клопотанні відповідачка не просила поновити пропущений процесуальний строк та не вказала про поважність причин його пропуску, що є підставою для застосування частини восьмої статті 141 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2024 року у справі № 757/33206/22-ц зазначено, що «тлумачення частини першої статті 246 ЦПК України та частини восьмої статті 141 ЦПК України дає підстави для висновку, що у випадку, якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі. А у разі закінчення процесуального строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України (п`ять днів після ухвалення рішення суду), - також і поважні причини пропуску цього строку. За відсутності обґрунтування поважних причин строку подання таких доказів до закінчення судових дебатів у справі чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат. Натомість наслідком закінчення процесуального строку, встановленого частиною восьмою статті 141 ЦПК України, є залишення заяви без розгляду».

Європейський суд з прав людини вказав, що районний суд не надав заявнику мотивоване рішення суду в строки, передбачені законом, і заявник безперечно стверджував, що він має намір оскаржити рішення суду першої інстанції. Відповідно можна вважати, що заявник пред`явив непряме клопотання (implied request) про відновлення процесуального строку. Припущення зворотного є вираженням надмірного формалізму. Більше того, з урахуванням причини, по якій заявник не подав скаргу у встановлений строк, національним судам належало відновити строк для подання скарги за їх власною ініціативою (GEORGIY NIKOLAYEVICH MIKHAYLOV v. RUSSIA, № 4543/04, § 56, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року).

Касаційний суд зауважує, що постанова суду касаційної інстанції прийнята 12 листопада 2025 року, а докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної та касаційної інстанцій із клопотанням про стягнення судових витрат у справі ОСОБА_1 подала 27 листопада 2025 року, тобто поза межами строку, визначеного частиною восьмою статті 141 ЦПК України, та без клопотання про поновлення такого строку.

Разом з тим, у клопотанні про стягнення судових витрат наведені обставини щодо поважності причин пропуску вказаного строку, оскільки постанову суду касаційної інстанції від 12 листопада 2025 року заявник отримав через підсистему «Електронний суд» лише 22 листопада 2025 року, а заяву про стягнення судових витрат направив до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» 27 листопада 2025 року, тобто протягом п`яти днів після отримання рішення суду.

Тому касаційний суд поновлює строк, встановлений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, на подання вказаного клопотання (доказів на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу).

Щодо витрат на правничу допомогу у судах апеляційної та касаційної інстанцій

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

під час розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України зроблено заяву про подання доказів понесення судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Вказано, що попередній розмір судових витрат на професійну правничу допомогу за представництво і подання заяв/клопотань до суду апеляційної інстанції становить 1 500,00 грн;

також в касаційній скарзі заявлено клопотання про стягнення судових витрат у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції та вказано, що позивач очікує понести витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких становить 3 000,00 грн. Докази на підтвердження понесення витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до пункту 3.1 договору про надання правової допомоги № П/С/08/21 від 30 серпня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Білим В. В., за правову допомогу, передбачену в п.п. 1.2 договору клієнт сплачує адвокату винагороду в розмірі 6 000,00 грн або/та додатково визначену додатком № 1 до цього договору (у разі його укладення) або надає допомогу безоплатно (без сплати гонорару); пунктом 4.1 визначено, що порядок оплати послуг адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок може визначатись сторонами в додатку № 1 до цього договору;

проте матеріали справи не містять відповідних додатків або додаткових угод щодо відповідного збільшення розміру гонорару адвоката, зокрема у зв`язку з переглядом справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій, і які не додано ОСОБА_1 до заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

Тому в задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу в цій частині належить відмовити.

Щодо витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини друга статті 141 ЦПК України).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у суді першої інстанції ОСОБА_1 подала докази понесених нею витрати на суму 6 000,00 грн, на які посилається у заяві про відшкодування витрат на правничу допомогу (а. с. 26-30). Суд першої інстанції не вирішував питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

З огляду на наведене, з урахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві (за наслідком ухвалення остаточного судового рішення у справі задоволено одну вимогу ОСОБА_1 та відмовлено у задоволенні зустрічного позову Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради), відсутності заперечення або заяви відповідача щодо зменшення розміру витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу, заява ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції підлягає задоволенню частково на суму 4 000,00 грн.

Керуючись статтями 127, 137, 141, 246, 270, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на подання клопотання (доказів на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу) про стягнення судових витрат у справі № 523/16532/21.

Клопотання ОСОБА_1 про стягнення судових витрат задовольнити частково.

Стягнути з Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.

В іншій частині у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про стягнення судових витрат відмовити.

Додаткова постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко