Єдиний унікальний номер справи № 362/7510/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 жовтня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Калинівської селищної ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Колективне сільськогосподарське підприємство агрофірма «Порадівська» про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

31 жовтня 2024 року позивач звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом до відповідача.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що після смерті батька позивача він звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадщини померлого, однак постановою приватного нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 1,96 гектарів кадастровий номер :04:002:0009 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Порадівської сільської ради Фастівського району Київської області, у зв`язку із тим, що ним не подано належним чином оформлений документ на підтвердження права власності спадкодавця на вказану земельну ділянку.

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати за ним право власності на земельну частку (пай) в умовних кадастрових гектарах розміром 2,51 гектарів у землі яка перебуває у власності КСП агрофірми «Порадівська» розташована на території села Порадівка Васильківського району Київської області (сертифікат серії НОМЕР_2), в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 09 червня 2025 року позивач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

28 жовтня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшли додаткові пояснення.

Станом на день розгляду справи відзиви на апеляційну скаргу до суду не надходили.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, призначене на 30 жовтня 2025 року сторони не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися. Апелянт 28 жовтня 2025 року подав до апеляційного суду заяву про розгляд прави без його участі, апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити. Інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 11 березня 2022 року.

Як встановлено судом із матеріалів спадкової справи № 65/2022, до майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцями померлого за законом є його сини - ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_2 . При цьому, ОСОБА_3 і ОСОБА_2 відмовились від прийняття спадщини про що склали відповідні нотаріально завірені заяви.

У встановленому законом порядку позивач звернувся до нотаріуса з метою прийняття і оформлення спадщини після померлого батька та просив видати свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 1,96 гектарів кадастровий номер :04:002:0009 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Порадівської сільської ради Фастівського району Київської області.

Натомість, постановою приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріального округу Київської області Сергеєвої А.В. від 13.06.2024 року № 152/02-31, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 1,96 гектарів кадастровий номер :04:002:0009 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Порадівської сільської ради Фастівського району Київської області, у зв`язку із тим, що ним не подано належним чином оформлений документ на підтвердження права власності спадкодавця на вказану земельну ділянку.

На ім`я спадкодавця позивача Васильківською районною державною адміністрацією 17 червня 1997 року було видано Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2 на земельну ділянку (пай) в Колективному сільськогосподарському підприємстві агрофірма «Порадівська» в селі Порадівка Васильківського району Київської області, розміром 2,52 в умовних кадастрових гектарах.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не надано відомостей щодо реалізації його спадкодавцем сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2, у зв`язку з чим відсутні докази утворення земельної ділянки площею 1,96 га, кадастровий номер :04:002:0009, саме з цієї земельної частки (паю); при цьому позивач не звертався до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину саме на земельну частку (пай), нотаріус не відмовляв йому у видачі такого свідоцтва, а тому вимоги про визнання права власності на земельну частку (пай) є передчасними та необґрунтованими; відповідно до даних Державного реєстру речових прав право власності на зазначену ділянку не зареєстровано, а позивач не заявляє вимог про визнання права власності на земельну ділянку, щодо якої отримав відмову нотаріуса; позивач не довів обставин, на які посилається як на підставу позову, всупереч статтям 12, 13, 76-84, 81 ЦПК України, не подав належних доказів і не заявив клопотань про їх витребування, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на земельну частку (пай) є необґрунтованими, правомірність відмови нотаріуса не спростовано, а тому позов є безпідставним та задоволенню не підлягає.

Твердження суду першої інстанції про те, що позивач не довів наявності об`єктивних перешкод для подання документів щодо реалізації спадкодавцем сертифіката на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2 та не заявив клопотання про витребування відповідних архівних матеріалів ліквідованої Васильківської РДА, є безпідставним, оскільки до позовної заяви позивачем було долучено лист Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області № 29-10-0.331-7829/2-24 від 15.08.2024 року, з якого прямо вбачається відсутність у місцевому фонді документації із землеустрою технічної документації на земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:0009; саме відсутність цієї технічної документації, що повинна містити розпорядження Васильківської РДА про виділення земельної ділянки із зазначенням дати та номера, унеможливила для позивача як самостійне витребування таких матеріалів, так і подання до суду клопотання про їх витребування, оскільки об`єктивно не існувало даних про будь-які документи, які могли б підтверджувати реалізацію спадкодавцем сертифіката серії НОМЕР_2 у КСП агрофірма «Порадівська».

Згідно абзацу 1 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішені спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю.

Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно п. 3.5 Інформаційного листа Вищого ССУ з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено.

Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Апеляційний суд зазначає, що незвернення позивача до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину саме на земельну частку (пай), а також відсутність письмової відмови нотаріуса у видачі такого свідоцтва, не можуть розцінюватися як перешкода для звернення до суду. Це зумовлено тим, що у будь-якому випадку позивач був би позбавлений можливості отримати таке свідоцтво в нотаріальному порядку через відсутність у нього оригіналу сертифіката на право на земельну частку (пай).

Отже, позивач обрав належний спосіб захисту своїх прав та заявив вимоги про визнання права власності саме на земельну частку (пай), а не на земельну ділянку, як це було помилково оцінено судом першої інстанції.

Доводи позивача, викладені у позовній заяві та апеляційній скарзі, з якими апеляційний суд погоджується, полягають у тому, що за життя спадкодавець не реалізував належну йому земельну частку (пай). Попри формальне існування земельної ділянки, правовстановлюючі документи, зокрема рішення про передачу її у власність, відсутні. Таким чином, процедура «обміну» сертифіката на пай, який є підставою для набуття права власності на земельну ділянку та отримання державного акта, не була завершена. Оскільки право власності не зареєстровано, реалізація паю фактично не відбулася.

Саме з огляду на це позивач обґрунтовано просив визнати за ним право власності саме на земельну частку (пай).

Факт видачі відповідного Сертифіката серії НОМЕР_2 спадкодавцю ОСОБА_4 підтверджується матеріалами справи, а саме: листом Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 15 серпня 2024 року № 29-10-0.311-7829/2-24 (а.с. 16), а також витягами з Книги № 3 реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) КСП «Порадівське», що ведеться Васильківською районною державною адміністрацією (а.с. 17-18). Зазначені документи містять запис про видачу сертифіката на ім`я громадянина ОСОБА_4 .

Отже, зазначені документи підтверджують, що спадкодавець ОСОБА_4 за життя набув право на земельну частку (пай) розміром 2,51 га в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території с. Порадівка Васильківського району Київської області у складі земель КСП агрофірми «Порадівська». Зазначене право ґрунтувалося на Cертифікаті на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_2, виданому 17 червня 1997 року відповідно до рішення Васильківської районної державної адміністрації № 268/1.40 від 29 травня 1997 року. Однак оригінал указаного сертифіката був втрачений за життя спадкодавця.

Згідно з ч. 1 ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ч. 1, 3, 4, 9 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до Листа ВССУ № 24-753/0/4-13 від 16.05.13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Колегія суддів дійшла висновку, що за життя ОСОБА_4 набув право власності не на конкретну земельну ділянку, а саме на пай. Це підтверджується фактом видачі йому відповідного Сертифіката на право на земельну частку (пай), хоча оригінал зазначеного сертифіката на час розгляду справи є втраченим.

З огляду на це, правовий статус належного йому об`єкта слід визначати саме як земельну частку (пай), що має значення для належної правової оцінки спадкових правовідносин у даній справі.

Беручи до уваги, що земельна ділянка площею 1,96 га з кадастровим номером :04:002:009 була сформована, однак право власності спадкодавця ОСОБА_4 на зазначену земельну ділянку у встановленому законом порядку зареєстровано не було, підстави для визнання за спадкоємцем права власності на цю земельну ділянку відсутні. У такому випадку спадкоємець може претендувати лише на визнання за ним права на земельну частку (пай).

Разом з тим, право позивача на належне оформлення спадщини виявилося порушеним, оскільки оригінал сертифіката на право на земельну частку (пай) був втрачений, що позбавляє його можливості оформити спадкові права у нотаріальному порядку.

Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Позивач довів, що його спадкодавець ОСОБА_4 за життя набув право на земельну частку (пай) розміром 2,51 умовних кадастрових гектарів, що підтверджується даними офіційної реєстрації сертифіката серії НОМЕР_2, виданого 17 червня 1997 року відповідно до рішення Васильківської районної державної адміністрації, при цьому спадкодавець не реалізував зазначене право, оскільки процедура виділення паю в натурі та оформлення права власності на сформовану земельну ділянку завершена не була, державний акт йому не видавався, а право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:002:009 зареєстрованим не було; оригінал сертифіката був втрачений, що унеможливило оформлення спадщини у нотаріальному порядку, а законодавство не передбачає видачу дубліката такого сертифіката спадкоємцю, у зв`язку з чим звернення позивача до суду з вимогою про визнання права на земельну частку (пай) є належним способом захисту його порушених спадкових прав, при цьому з наявних доказів убачається, що спадкодавцю належав лише один пай, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення повністю або частково є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, відповідному коригуванню підлягає і судовий збір.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог необхідно стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування судового збору, а саме: 1211,20 грн - судовий збір, сплачений позивачем за подання позову та 1 454,17 грн - за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Калинівської селищної ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Колективне сільськогосподарське підприємство агрофірма «Порадівська» про визнання права власності, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на земельну частку (пай) в умовних кадастрових гектарах, розміром 2,51 га, у землі, яка перебуває у власності КСП агрофірми «Порадівська», розташованій на території с. Порадівка Васильківського району Київської області (сертифікат серії НОМЕР_2), в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з Калинівської селищної ради (, адреса: вул. Центральна, буд. 57, смт Калинівка, Фастівський р-н, Київська обл.) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір, сплачений за подання позову, у розмір 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Стягнути з Калинівської селищної ради (, адреса: вул. Центральна, буд. 57, смт Калинівка, Фастівський р-н, Київська обл.) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмір 1 454 (одна тисяча чотириста п`ятдесят чотири) грн 17 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько