УХВАЛА

(ДОДАТКОВА)

17 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 757/64192/19

провадження № 61-10134св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна,

особа, яка не брала участі у справі, - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Воротиленко Олександр Сергійович, про розподіл судових витрат у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Наталія Михайлівна, про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними та скасування записів про державну реєстрацію за касаційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Копитко Віталій Васильович, на постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Козаєва Н. М., у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив:

визнати недійсними правочини, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як такі, що вчинені на шкоду кредитору, а саме:

- договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

- договір купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_1 у підземному паркінгу, площею 14,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

- договір купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_2 у підземному паркінгу, площею 22,6 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

- застосувати наслідки недійсності вказаних правочинів відповідно до частини першої статті 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України);

скасувати рішення про реєстрацію права власності на вказані об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_3 , а саме:

- від 28 березня 2017 року № 34501090 щодо квартири АДРЕСА_3 , номер запису про право власності 19687471;

- від 28 березня 2017 року № 34501495 щодо гаража № НОМЕР_1 , машиномісця в підземному паркінгу, площею 14,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , номер запису про право власності 19687212;

- від 28 березня 2017 року № 34501638 щодо гаража № НОМЕР_2 , машиномісця у підземному паркінгу, площею 22,6 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , номер запису про право власності 19687080;

припинити право власності на вказані об`єкти нерухомого майна за ОСОБА_3 та стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача понесені судові витрати.

Печерський районний суд міста Києва рішенням від 16 лютого 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Київський апеляційний суд постановою від 29 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року скасував і ухвалив нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року за № 1660, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_1 у підземному паркінгу, площею 14,8 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , укладений 28 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року за № 1669, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу гаража (машиномісця) № НОМЕР_2 у підземному паркінгу, площею 22,6 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_4 , укладений 28 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. 28 березня 2017 року за № 1666, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Верховний Суд постановою від 18 грудня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Пашковський Д. В., залишив без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року - без змін.

У серпні 2025 року особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 через представника Копитка В. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року та постанову Верховного Суду від 18 грудня 2024 року, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 лютого 2023 року залишити в силі.

Верховний Суд ухвалою від 11 серпня 2025 рокувідкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 , поданою через представника Копитка В. В. , на постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року.

01 вересня 2025 року ОСОБА_1 через представника Воротиленка О. С. подав відзив на касаційну скаргу, в якому, серед іншого, зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із підготовкою та розглядом справи в суді касаційної інстанції, становить 100 000,00 грн; протягом п`яти днів після ухвалення Верховним Судом судового рішення у цій справі він подасть докази про понесені витрати на правничу допомогу на стадії касаційного провадження.

17 вересня 2025 року матеріали справи № 757/64192/19 надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 02 жовтня 2025 року, яку оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 06 жовтня 2025 року, закрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Копитко В. В., на постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року у цій справі.

Короткий зміст заяви про розподіл судових витрат та її обґрунтування

07 жовтня 2025 року ОСОБА_1 через представника Воротиленка О. С. подав через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду заяву про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи в суді касаційної інстанції, в якій просив стягнути із ОСОБА_4 на свою користь 62 000,00 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Заяву мотивовано тим, що узв`язку з наданням адвокатом Воротиленком О. С. у межах цієї справи професійної правничої допомоги, яка полягала у повному юридичному супроводі позивача під час розгляду справи в суді касаційної інстанції (вивчення матеріалів справи; консультування і підготовка правової позиції; підготовка і подання відзиву на касаційну скаргу та двох додаткових доповнень до відзиву разом із доказами; підготовка і подання клопотання про закриття касаційного провадження; підготовка і подання пояснень на заперечення адвоката Копитка Є. К. від 04 вересня 2025 року щодо клопотання позивача про закриття касаційного провадження у справі; підготовка і подання заяви про недостовірність (підробку) доказів, долучених ОСОБА_4 до касаційної скарги; підготовка і подання заяви про визнання недопустимим і недостовірним доказу у справі; підготовка і подання доповнень до заяви про недопустимість доказів у справі), ОСОБА_1 поніс витрати на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 62 000,00 грн, що підтверджується договором про надання правничої допомоги від 08 листопада 2019 року, додатковими угодами від 07 листопада 2022 року та від 08 серпня 2025 року до цього договору, актом приймання-передання юридичних послуг від 07 жовтня 2025 року, доданими до заяви.

Короткий зміст заперечення проти розподілу судових витрат та її обґрунтування

У листопаді 2025 року ОСОБА_4 через представника Копитка Є К. подала до Верховного Суду заперечення на заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат, у якому просить відмовити у задоволенні вимог позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, а у разі якщо суд визнає заяву обґрунтованою - зменшити розмір цих витрат до 500,00 грн.

Заяву мотивовано тим, що закриття касаційного провадження передбачає інші процесуальні наслідки, аніж ухвалення судом рішення про закриття провадження у справі. Зокрема, на відміну від закриття провадження у справі, ЦПК України не встановлює можливості розподілу судових витрат у результаті ухвалення Верховним Судом рішення про закриття касаційного провадження.

Покладення витрат на професійну правничу допомогу на особу, яка не брала участі у розгляді судової справи, проте звернулася до суду з касаційною чи апеляційною скаргою, є неможливим.

Перерозподіл судових витрат за результатами касаційного перегляду справи здійснюється виключно у разі зміни остаточного рішення у справі чи ухвалення у ній нового рішення.

Крім того, заявлений ОСОБА_1 розмір витрат на правничу допомогу у суді касаційної інстанції є неспівмірним зі складністю виконаноїадвокатомроботи. Підготовка до справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а тому не потребувала затрат значного часу та коштів, які заявлені як витрати на правничу допомогу.

Касаційне провадження було закрито з підстав, які відрізняються від підстав, якими ОСОБА_1 заперечував проти задоволення касаційного провадження та заявляв про закриття касаційного провадження у справі, що виключає можливість застосування гонорару успіху в цьому випадку.

Позиція та висновки Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов таких висновків.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті всі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні, питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувалися докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал).

Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо суд під час ухвалення основного судового рішення не визначив способу його виконання або не вирішив питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Види судових витрат, порядок їхньої оплати, розподілу, зменшення розміру тощо встановлено главою 8 ЦПК України.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. Після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина четверта статті 389 ЦПК України).

За результатами касаційного перегляду справи суд має право як на певні висновки щодо розгляду справи по суті (стаття 409 ЦПК України), так і певні процесуальні висновки, які унеможливлюють подальший апеляційний розгляд (стаття 396 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 396 ЦПК України після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Аналіз змісту наведених правових норм свідчить про те, що особа, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, набуває статусу учасника справи після відкриття касаційного провадження за її скаргою. Це означає, що вона користується правами та несе обов`язки учасника справи до моменту закриття касаційного провадження, навіть якщо пізніше буде встановлено, що судовим рішенням питання про її права та обов`язки насправді не вирішувалося.

Верховний Суд звертає увагу, що касаційне провадження має певні етапи, які вимагають як дій суду, так і дій інших учасників справи, а саме суд касаційної інстанції перевіряє відповідність касаційної скарги щодо форми і змісту вимогам статті 392 ЦПК України, дотримання строку, встановленого статтею 390 ЦПК України, повноважень особи, яка подала таку скаргу, сплату судових витрат та постановлення ухвали про відкриття касаційного провадження.

З цією процесуальною дією суду пов`язано право учасників справи подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження (частина перша статті 395 ЦПК України).

У частинах другій, четвертій статті 395 ЦПК України встановлено вимоги до форми та змісту відзиву та вказано на необхідність надання доказів надсилання його копій та документів, доданих до нього, іншим учасникам справи.

Тобто надання відзиву на касаційну скаргу є реалізацією принципу змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 та стаття 12 ЦПК України).

Подання касаційної скарги та відкриття касаційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності касаційної скарги.

Тому і у випадку закриття касаційного провадження мають бути враховані судові витрати, які понесли інші учасники справи у зв`язку зі зверненням з касаційною скаргою та відкриттям касаційного провадження.

Отже, у разі закриття касаційного провадження унеможливлюється повторне звернення особи з касаційною скаргою на оскарження судового рішення, однак інші учасники справи, які добросовісно реагували на відкриття касаційного провадження поданням відзиву на касаційну скаргу, понесли судові витрати, оскільки, у цьому випадку, звернулися за правничою допомогою до адвоката (стаття 15 ЦПК України), а відтак могли розраховувати на відшкодування указаних витрат у випадку відмови у задоволенні касаційної скарги. Однак такий же за своїми наслідками результат вони б отримали і у разі закриття касаційного провадження, оскільки судове рішення, ухвалене судом першої інстанції по суті спору, залишається без змін.

Тому у випадку закриття касаційного провадження відсутні будь-які обставини, які б унеможливлювали або нівелювали загальний принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Верховний Суд у постановах від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду вже зазначала про те, що під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року («East/West Alliance Limited v. Ukraine», заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок Верховний Суд виклав у постанові від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У заяві про розподіл судових витрат ОСОБА_1 просив, зокрема, здійснити розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи в суді касаційної інстанції, а саме стягнути із ОСОБА_4 на свою користь судові витрати, понесені на професійну правничу допомогу, у розмірі 62 000,00 грн.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу сторона позивача надала:

- договір про надання правової допомоги від 08 листопада 2019 року та додаткові угоди від 07 листопада 2022 року і від 08 серпня 2025 року до цього договору, укладені між адвокатом Воротиленком О. С. та ОСОБА_1 ;

- акт приймання-передання юридичних послуг від 07 жовтня 2025 рокуз конкретизацією послуг, витраченого часу та їх вартості.

Упостанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:

«127. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

133. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

135. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

142. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

143. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.

144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

147. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо».

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд урахував, що на підтвердження наданих послуг сторона позивача надала докази з конкретизацією послуг, витраченого часу та їх вартості.

Згідно з актом приймання-передання юридичних послуг від 07 жовтня 2025 року надано такі послуги:

- вивчення та аналіз касаційної скарги ОСОБА_4 , формування правової позиції за результатами ознайомлення, надання правової консультації клієнту - тривалість виконання 2 години, вартість однієї години - 3 000,00 грн, загальна сума послуги - 6 000,00 грн;

- підготовка та направлення відзиву на касаційну скаргу - тривалість виконання 3 години, вартість однієї години - 3 000,00 грн, загальна сума послуги - 9 000,00 грн;

- підготовка та направлення двох окремих доповнень до відзиву на касаційну скаргу з доказами - тривалість виконання 3 години, вартість однієї години - 2 000,00 грн, загальна сума послуги - 6 000,00 грн;

- підготовка та подання клопотання про закриття касаційного провадження у справі - тривалість виконання 1,5 години, вартість однієї години - 2 000,00 грн, загальна сума послуги - 3 000,00 грн;

- аналіз заперечень адвоката Копитка Є. К. щодо клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження у справі, підготовка та подання пояснень на вказані заперечення - тривалість виконання 2 години, вартість однієї години - 2 000,00 грн, загальна сума послуги - 4 000,00 грн;

- підготовка та подання заяви про недостовірність (підроблення) доказів, наданих ОСОБА_4 до справи (щодо копії свідоцтва про шлюб) - тривалість виконання 2 години, вартість однієї години - 2 000,00 грн, загальна сума послуги - 4 000,00 грн;

- підготовка та подання заяви про визнання недопустимим і недостовірним доказу у справі (щодо заяви-згоди ОСОБА_4 на придбання ОСОБА_3 нерухомого майна) - тривалість виконання 3 години, вартість однієї години - 2 000,00 грн, загальна сума послуги - 6 000,00 грн;

- підготовка та подання доповнень до заяви про недопустимість доказів у справі (щодо копії свідоцтва про шлюб, фіктивності доказів та введення суду в оману) - тривалість виконання 1 година, вартість однієї години - 2 000,00 грн, загальна сума послуги - 2 000,00 грн;

- роздруківка та копіювання документів із застосуванням комп`ютерної техніки адвоката, поштові послуги або особисте подання адвокатом документів до суду, сплата судового збору, супутні витрати на транспортні послуги тощо - загальна сума послуги 3 000,00 грн;

- підготовка та подання до суду касаційної інстанції заяви про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення із ОСОБА_4 судових витрат у справі - тривалість виконання 1 година, вартість однієї години - 1 000,00 грн, загальна сума послуги - 1 000,00 грн;

- гонорар успіху за отримання позитивного результату (закриття касаційного провадження у справі) - 20 000,00 грн.

Як зазначалося вище, у листопаді 2025 року ОСОБА_4 , діючи через представника Копитка Є К., подала до Верховного Суду заперечення на заяву ОСОБА_1 про розподіл судових витрат.

У грудні 2025 року ОСОБА_1 через представника Воротиленка О. С. подав до Верховного Суду пояснення, у яких, зокрема, просив залишити зазначені запереченнябез розгляду, посилаючись на те, що ОСОБА_4 направила заперечення лише до електронних кабінетів ОСОБА_1 (позивача), Козаєвої Н. М. (третьої особи) та ОСОБА_3 (відповідача), не надавши доказів їх направлення іншому відповідачу - ОСОБА_2 .

Однак Верховний Суд не вбачає правових підстав для залишення заперечень без розгляду, з огляду на таке.

Заперечення ОСОБА_4 подані у межах розгляду заяви про розподіл судових витрат, ініційованої саме ОСОБА_1 , який є її заявником та безпосереднім учасником відповідного процесуального питання. При цьому позивач отримав подані заперечення, що підтверджує дотримання принципів змагальності та рівності сторін, а також забезпечує можливість реалізації ним процесуальних прав.

Крім того, ЦПК України не передбачає залишення без розгляду заперечень з підстав ненадання доказів їх направлення кожному з інших учасників справи, якщо такі заперечення подані до суду належним чином та стосуються процесуального питання, вирішення якого ініційоване стороною, що ці заперечення отримала.

Формальний недолік у вигляді відсутності доказів направлення заперечень іншому відповідачу не перешкоджає суду розглянути подані заперечення по суті, не порушує прав учасників справи та не є підставою для застосування процесуального наслідку, як залишення без розгляду.

За таких обставин відсутні правові підстави для залишення заперечень ОСОБА_4 без розгляду, а доводи ОСОБА_1 з цього приводу є необґрунтованими.

Крім того, у своїх поясненнях ОСОБА_1 також просив визнати дії ОСОБА_4 щодо подання завідомо необґрунтованої касаційної скарги зловживанням процесуальними правами, посилаючись на її нібито необґрунтований характер.

Однак Верховний Суд не вбачає підстав для таких висновків, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що Верховний Суд ухвалою від 02 жовтня 2025 року закрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 із тих підстав, що оскаржуваною постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 рокуне вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_4 як особи, яка не брала участі у справі.

Разом із тим сам факт закриття касаційного провадження з наведених підстав не свідчить про зловживання процесуальними правами. Подання касаційної скарги особою, яка вважає, що судовим рішенням порушено її права чи інтереси, є формою реалізації гарантованого законом права на судовий захист та доступу до правосуддя і саме собою не може розцінюватися як недобросовісна процесуальна поведінка.

Для визнання дій учасника справи зловживанням процесуальними правами необхідно встановити умисний характер таких дій, їх спрямованість на перешкоджання здійсненню правосуддя, затягування розгляду справи або інше очевидно недобросовісне використання процесуальних механізмів. Натомість із матеріалів справи не вбачається, що касаційна скарга ОСОБА_4 була подана з такою метою чи містила ознаки свідомого перешкоджання судовому розгляду.

Отже, доводи ОСОБА_1 про зловживання ОСОБА_4 процесуальними правами, які ґрунтуються на факті закриття касаційного провадження, не підтверджені жодними належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим є необґрунтованими.

За таких обставин відсутні правові підстави для визнання дій ОСОБА_4 зловживанням процесуальними правами.

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Iatridis v. Greece» («Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями під час присудження судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Pakdemirli v. Turkey» («Пакдемірлі проти Туреччини», заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,90 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення між ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22 зробив висновок, що подання стороною заяви про розподіл судових витрат не може бути ототожнене з витратами на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом справи по суті спору. Заява сторони про розподіл судових витрат є фактично заявою про подання доказів щодо витрат, які понесені стороною у зв`язку з необхідністю відшкодування правової допомоги, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню.

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);

- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у справі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у справі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24)).

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Верховний Суд наголошує, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.

Заявлені стороною позивача у цій справі витрати щодо вивчення та аналізу касаційної скарги, формування правової позиції та надання правової консультації клієнту, необхідних для підготовки відзиву на касаційну скаргу з відповідними доповнення до нього, що заявлені як окремі послуги, не відповідають критерію неминучості витрат сторони у судовій справі, оскільки не належать до представництва та захисту прав клієнта у суді та охоплюються (є складовою) підготовкою та поданням відзиву на касаційну скаргу, тому не можуть вважатися фактично понесеними як окремий вид робіт, виконаних адвокатом.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду вважає, що надані адвокатом позивачу послуги, а саме підготовка та подання заяв (з відповідними доповненнями до них) про недостовірність і недопустимість наданих ОСОБА_4 доказів, не були необхідними для надання правничої допомоги ОСОБА_1 під час касаційного перегляду справи, а отже, такі витрати у розмірі 12 000,00 грн (6 годин х 2 000,00 грн) не підлягають відшкодуванню.

Верховний Суд зазначає, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17).

Отже, враховуючи наведені у клопотанні ОСОБА_4 доводи про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, складність справи, суть спору, необхідність надання адвокатом позивача послуг під час розгляду справи в суді касаційної інстанції та їх характер, обсяг виконаної адвокатом роботи, критерій необхідності вчинення процесуальних дій та їх значущість, розгляд справи в суді касаційної інстанції в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, а також необхідність дотримання критеріїв розумності та справедливості, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви та стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн на відшкодування витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги в суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 270 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Воротиленко Олександр Сергійович, про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи в суді касаційної інстанції, задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. витрат, понесених на оплату професійної правничої допомоги в суді касаційної інстанції.

Додаткова ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Петров

А. А. Калараш

В. В. Пророк