РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року

м. Рівне

Справа № 563/15/25

Провадження № 22-ц/4815/1029/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С. О.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 06 травня 2025 року, ухваленого в складі судді Сірака Д.Ю., дата складання повного тексту рішення відсутня, у справі № 563/15/25,

в с т а н о в и в :

В січні 2025 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що 11 грудня 2007 року ЗАТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_1 уклали договір кредиту № 700002556, відповідно до умов якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 33 038,30 доларів США.

На забезпечення умов виконання кредитного договору з ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № 700002556-П від 11 грудня 2007 року.

Зазначає, що відповідачі належним чином взяті на себе зобов`язання не виконали, внаслідок чого рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 07 червня 2012 року з відповідачів стягнуто солідарно на користь позивача заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 295 597,11 грн.

В результаті невиконання рішення суду та умов договору у відповідачів виникла заборгованість розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду яка станом на 23 лютого 2022 року становить - 731 165,81 грн. (сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість - 79 408,14 грн.; сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість - 651 757,67 грн.).

Банк просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь інфляційні втрати та 3% річних в розмірі 731 165,81 грн за період з 13.09.2011 по 23.02.2022, а також судові витрати.

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 06 травня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 700002556 від 11 грудня 2007 року, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, у розмірі 69 743 грн 40 коп. (що включає в себе: 18 663,81 грн - заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість та 51 079,59 грн - заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість).

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» витрати пов`язані зі сплатою судового збору по 418 грн. 46 коп. з кожного.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачі посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просять суд оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд обраховуючи період, за який можливе стягнення сум за статтею 625 ЦК України правильно зазначив, що такий період обмежується останніми роками, які передували подачі позову та посилається на те, що позивач мав би розрахувати заборгованість за період з 03 січня 2022 року до 23.02.2022 року (останній день перед введенням в Україні воєнного стану), оскільки банк звернувся до суду з позовом 03.01.2025 року.

Суд першої інстанції помилково вказав про відсутність підстав для застосування строків позовної давності з 23.02.2019 року по 02.04.2020 року, так як строки позовної давності на заявлений в позові банку період минули та до 02.04.2020 року не переривалися.

Вважають, що позовні вимоги за розрахунками позивача не можуть бути задоволені, оскільки з позовом до суду АТ «Сенс Банк» звернувся поза межами трьох річного строку позовної давності, що узгоджується з правозастосовною практикою, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16.

Звертають свою увагу, що обраховуючи 3-ох річний період необхідно відштовхуватися від дати подачі позову (з 03 січня 2025 року), а не з дати внесення змін до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, тому єдиний період за який банк міг пред`явити вимоги щодо примусового стягнення в межах загального 3-ох річного строку позовної давності є період з 03 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року. Разом з тим вказують, що перебіг позовної давності розпочався з 13.07.2011 та закінчився 13.07.2014 року.

Окрім того вказують, що в даному випадку існує задавнена вимога на натуральне зобов`язання, оскільки позов про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, допускається тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, а в даному випадку позов про стягнення основної заборгованості банком було пред`явлено окремо в жовтні 2011 року.

Вважають, що положення частини 2 статті 625 ЦК України в даному випадку не можуть бути застосовані. Покликаються на правові позиції Верховного Суду з аналогічних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що 11 грудня 2007 року між ЗАТ „Альфа-Банк та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 700002556, згідно з яким ОСОБА_1 було надано кредит в сумі 33 038,30 доларів США на придбання транспортного засобу «Volkswagen Passat B6», 2007 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , номінальна процентна ставка 13 % річних, дата остаточного повернення 12.12.2014 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 700002556, 11 грудня 2007 року між ЗАТ „Альфа-Банк та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 700002556-П, відповідно до умов якого поручитель поручається за виконання боржником взятих на себе обов`язків і за порушення обов`язків боржника відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник.

Внаслідок порушення умов Договору № 700002556 та неналежного його виконання відповідачами, станом на 12 вересня 2011 року виникла прострочена заборгованість за кредитом, що склала 383 335,04 грн.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 07 червня 2012 року, яке набрало законної сили 18 червня 2012 року, позов ПАТ „Альфа-Банк задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ „Альфа-Банк» 295 597,11 грн. заборгованості за кредитним договором № 700002556 від 12 грудня 2007 року з яких: 224 685,41 грн заборгованості по кредиту, 22 956,70 грн заборгованості за відсотками, 47 955 грн пені (неустойки) та судові витрати в розмірі 1 700 грн судового збору та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в суді.

Зазначене рішення було звернуто до примусового виконання та відкрито виконавче провадження №34577121.

Згідно з постановою начальника Корецького відділу ДВС у Рівненському районі Рівненської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції від 25 вересня 2023 року, виконавче провадження № 34577121 з примусового виконання виконавчого листа № 2-775/11 закінчене, оскільки на депозитний рахунок відділу надійшли кошти для повного погашення боргу. Також припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Відповідно до рішення загальних зборів акціонерів від 28 квітня 2018 року, ПАТ «Альфа-Банк» змінило найменування на АТ «Альфа-Банк».

12 серпня 2022 року Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку на АТ «Сенс Банк».

Згідно з поданим позивачем розрахунком заборгованості з 13.09.2011 по 23.02.2022 банком було нараховано 3% річних та інфляційні втрати на суму 731 165,81 грн в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та пункті 6.19. постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).

Результат правового аналізу статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Убачається, що відповідачі мали перед позивачем грошове зобов`язання, яке виникло з кредитного договору від 11 грудня 2007 року, що підтверджується рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 07 червня 2012 року про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором у розмірі 295 597,11 грн.

25 вересня 2023 року відповідачі вказане судове рішення виконали повністю.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідачі просили застосувати позовну давність.

У главі 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому день остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припиняється.

У постановах від 10 та від 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подання такого позову.

Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), постановами Верховного Суду від 12.02.2025 року у справі №758/5318/23, від 06 травня 2025 у справі №464/2647/22, від 30 липня 2025 у справі № 677/976/23.

Убачається, що відповідно до наданого банком розрахунку, сума заборгованості станом на 01.01.2022 року згідно рішення суду становить 162820,00 грн (а.с. 103,104). 25 вересня 2023 року відповідачі вказане судове рішення виконали повністю.

Установивши, що позивач подав позов 03 січня 2025 року, з урахуванням трьохрічного строку до звернення з позовом - 03 січня 2022 та наведених вище норм закону, апеляційний суд дійшов висновку про солідарне стягнення з відповідачів на користь позивача 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 03 січня 2022 до 23 лютого 2022 року (останній день перед введенням в Україні воєнного стану) в сумі 683,00 грн та інфляційних втрат за період з 03 січня 2022 року до 23 лютого 2022 року в сумі 4755,65 грн.

Розрахунок проведений судом за допомогою калькулятора штрафів системи «Ліга Закон» у межах вказаного періоду.

Окрім того, колегія суду не бере до уваги доводи апеляційної скарги щодо існування у даному випадку задавненої вимоги на натуральне зобов`язання, оскільки у цій справі основна вимога кредитора захищена судом у рішенні Гощанського районного суду Рівненської області від 07 червня 2012 року, яке набрало законної сили, за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Кредитор (правонаступником якого є позивач) отримав захист в судовому порядку, а тому відсутні підстави вважати, що у спірних правовідносинах існує натуральне зобов`язання.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 06 травня 2025 року змінити.

Зменшити розмір солідарно стягнутих з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» 3 % річних з 18 663,81 грн до 697,00 грн, а інфляційних втрат з 51 079,59 грн до 4856,79 грн за період з 03 січня 2022 року до 23 лютого 2022 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 11 грудня 2025 року.

Головуючий суддя: Гордійчук С.О.

Судді: Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.