УХВАЛА

01 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 369/14735/24

провадження № 61-7983св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: ОСОБА_5 , Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана представником ОСОБА_6 , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2025 року у складі судді Скрипник О. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2025 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Ящук Т. І.,

Історія справи

Короткий зміст позовної заяви та заяви про забезпечення позову

У вересні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту.

18 лютого 2025 року представником позивачів - ОСОБА_8 було подано заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування заяви зазначив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є

власниками земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:5454, загальною площею 0,06 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та житлового будинку загальною площею 112,0 кв. м, який на ній розташований. Вказане домоволодіння було придбане позивачами у ОСОБА_4 , який виступав ініціатором його створення та будівництва.

Відповідне домоволодіння розташовується на території умовного закритого котеджного містечка, яке складається із чотирьох самостійних домоволодінь та обслуговуючої земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:5189, загальною площею 0,0374, що перебувала у власності відповідача ОСОБА_4 , який в подальшому на підставі договору дарування від 20 лютого 2024 року подарував вказану земельну ділянку своїй дружині ОСОБА_7 та є об`єктом спірного правовідношення у даній справі та яка межує із земельною ділянкою позивачів.

Починаючи з січня 2024 року з підстав особистої неприязні ОСОБА_4 вдався до протиправних дій, які пов`язані з обмеженням сторони позивача ОСОБА_1 та членів її сім`ї у праві вільного доступу до території котеджного містечка, де знаходиться будинок останньої.

Посилався на те, що стороні позивача стало відомо, що предмет

спору у вигляді земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:5189 відносно якої були заявлені вимоги про встановлення земельного сервітуту та який перебував у власності ОСОБА_7 був відчужений останньою на користь ОСОБА_3 .

Відчуження вказаної земельної ділянки мало фіктивний характер, без реального створення значимих правових наслідків, оскільки ОСОБА_7 та ОСОБА_3 є пов`язаними особами, а тому останні можуть вдаватися і в подальшому до дій щодо відчуження спірної земельної ділянки, щоб знівелювати сутність судового процесу направленого на захист прав позивачів щодо встановлення земельного сервітуту.

Вважає, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:5189 в подальшому може призвести до її відчуження на користь іншої особи, що може привести до утруднення виконання рішення суду.

Позивач просив:

забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :01:004:5189, загальною площею 0,0374 га, яка розташована за адресою:

АДРЕСА_1 із забороною проводити відносно такої земельної ділянки суб`єктам у сфері державної реєстрації речових прав будь-які реєстраційні дії у відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 19 лютого 2025 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 травня 2025 року, заяву представника позивачів - ОСОБА_8 про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :01:004:5189, загальною площею 0,0374 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших вимог заяви відмовлено.

Суд першої інстанції при частковому задоволенні заяви вказав, що між позивачем та відповідачами виник спір щодо встановлення сервітуту на земельній ділянці, яка на праві власності належала відповідачу

ОСОБА_7 . Вказана земельна ділянка за договором купівлі-продажу була відчужена ОСОБА_7 - ОСОБА_3 , а тому в подальшому може бути відчуження на користь іншої особи, що може привести до утруднення виконання рішення суду.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції

та зазначив, що можливе наступне відчуження спірної земельної ділянки об`єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивачів з огляду на те, що останні повинні будуть знову вчиняти дії щодо досягнення згоди про встанволення земельного сервітуту із новим власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Відповідно є ймовірність, що позивачі не зможуть захистити свої права в межах одного судового провадження за їх позовом без нових звернень до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

В цьому випадку втручання у право власності ОСОБА_3 у вигляді арешту на земельну ділянку здійснене згідно із законом і є пропорційним переслідуваній меті, оскільки здійснене для захисту прав і свобод інших осіб, зокрема позивачів. При цьому, відповідач ОСОБА_3 не позбавляється права володіння та користування спірним майном.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2025 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 19 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що:

при частковому задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, вважав, що даний захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачами вимогами і забезпечить їх виконання та ефективне поновлення прав позивачів, але не звернув увагу на те, що при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі, зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Натомість матеріали справи № 369/14735/24 не містять жодного доказу того, що ОСОБА_3 вживаються будь-які заходи щодо відчуження зазначеної земельної ділянки, а саме лише посилання в заяві на наявність у відповідача зазначеного наміру, без долучення відповідних реальних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для накладення арешту. На переконання ОСОБА_3 , накладення арешту на земельну ділянку є надмірним втручанням у його право власності, оскільки він в результаті застосування зазначених заходів забезпечення позову буде позбавлений можливості розпоряджатись належним їм майном без відповідного правового обґрунтування;

позивачами не було доведено належними доказами, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулися до суду;

судами попередніх інстанцій не було враховано, що земельна ділянка, як об`єкт нерухомого майна, є постійним фізичним об`єктом як у просторі, так і у часі. Може змінитися лише її конфігурація у разі поділу/виділу або власник. Тому такий спосіб забезпечення позову як накладення арешту на земельну ділянку в рамках спору про встановлення земельного сервітуту є неспівмірним із заявленими вимогами. Судами попередніх інстанцій не було прийнято до уваги, що у спорі, за результатами розгляду якого сторона може набути лише право користування чужим майном, не може бути порушено або обмежено право власника щодо розпорядження майном, а у разі зміни власника майна законом визначена процедура заміни сторони як у спорі, так у виконавчому провадженні. Також судами не було прийнято до уваги, що дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи;

суди не врахували правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22, у якій зазначено, що дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, а відтак відсутні підстави для задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку.

Позиція інших учасників справи

У липні 2025 року ОСОБА_2 через представника ОСОБА_8 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржені судові рішення - без змін.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що:

касаційна скарга по своїй об`єктивній суті зводиться виключно до висловлення незгоди сторони відповідача із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій у справі, що не може вважатися її належним мотивуванням, яке неодмінно слід враховувати при касаційному перегляді судових рішень у справі. В решті частини поданої касаційної скарги, доводи та аргументи скаржника зводяться до необхідності провести судом касаційної інстанції переоцінку доказів та по іншому встановити вже встановлені судами попередніх інстанцій обставин, в особливості, в тому руслі, що нібито обставина потенційної можливості наступного відчуження земельної ділянки, як об`єкту спірного правовідношення відповідачем-1 за час судового розгляду та вирішення з якою пов`язується настання ризику у вигляді утрудненої можливості провести ефективний захист порушених прав сторони позивачів в межах єдиної судової справи - є нічим не доведена. Вказане мотивування касаційної скарги в цій частині, безсумнівно є таким, що виходить за межі та предмет касаційного перегляду справи визначених за положеннями статті 400 ЦПК України, а тому таке мотивування підлягає обґрунтовану відхиленню;

неналежними є посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22. У вказаній справі Верховним Судом було лише констатоване неналежне мотивування судового

рішення про накладання арешту, з огляду на те, що суди попередніх інстанцій не пересвідчилися у тому, що наявні докази на підставі яких можна було б стверджувати про існування ризиків для протидії яким направлене забезпечення позову. У справі, що розглядається, позивачами при зверненні до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову були подані докази, які свідчать про те, що ОСОБА_3 має намір здійснити подальше відчуження земельної ділянки;

скаржник не враховує, що доведенню в рамках вирішення питання про забезпечення позову підлягає лише ймовірність вчинення тієї чи іншої дії, настання подію з якою пов`язується ризик, а не те, що така подія чи дія 100% настане чи буде вчинена. Якби було інакше, то на сторону позивача в кожному конкретному випадку покладався завідомо недосяжний тягар доказування, оскільки позивач вимушений був би доводити у кожному випадку невідворотність та неодмінність настання майбутньої події, дії, яка лежить поза межами його контролю.

застосований захід забезпечення позову є обґрунтовано співмірним позовним вимогам, доводи скаржника про протилежне є безпідставні, а тому не підлягають мотивованому відхиленню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2025 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.

У вересні 2025 року матеріали цивільної справи № 369/14735/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 02 липня 2025 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження, оскільки касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).

Фактичні обставини

Суди встановили, що у провадженні Києво-Святошинського районного суду перебуває на розгляді цивільна справа № 369/14735/24 за позовом

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області, про встановлення земельного сервітуту.

У позовній заяві позивачі просять суд встановити постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:5189, загальною площею 0,0374 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить до приватної власності ОСОБА_7 на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, прокладання та експлуатації трубопроводів, інших лінійних комунікацій від АДРЕСА_1 до земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:5454, загальною площею: 0,06 га згідно варіанту висновку експерта за наслідками проведення судової земельно-технічної експертизи з проходженням меж земельного сервітуту згідно додатку до висновку експерта;

зобов`язати ОСОБА_4 забезпечити водопостачання та каналізацію житлового будинку загальною площею: 112,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , номер об`єкта нерухомого майна 224.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є власниками земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:5454, загальною площею 0,06 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та житлового будинку загальною площею 112,0 кв. м, який на ній розташований. Вказане домоволодіння було придбане позивачами у ОСОБА_4 .

Відповідне домоволодіння розташовується на території умовного закритого котеджного містечка, яке складається із чотирьох самостійних домоволодінь та обслуговуючої земельної ділянки з кадастровим номером :01:004:5189, загальною площею 0,0374, що перебувала у власності відповідача ОСОБА_4 , який в подальшому на підставі договору дарування від 20 лютого 2024 року подарував вказану земельну ділянку своїй дружині ОСОБА_7 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2024 року, який укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , за останнім зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:004:5189 відносно якої були заявлені вимоги про встановлення земельного сервітуту.

Позиція Верховного Суду

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду заслухав суддю-доповідача, перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого робить висновок про наявність підстав для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Після набрання чинності Законом № 2147-VIII частини першу, другу статті 149 ЦПК України викладено в такій редакції: «суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом». Тобто з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню. Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача. Як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії (див. пункти 40-43, 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23)).

В практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду склалися різні підходи щодо можливості забезпечення позову про встановлення земельного сервітуту.

Так, в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2024 року у справі № 504/1354/23 (провадження № 61-14137ск24) вказано, що: «суд апеляційної інстанції правильно встановив, що ефективним заходом забезпечення позову у цій справі є заборона ОСОБА_2 вчиняти дії, спрямовані на відчуження земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0014 та заборона органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, нотаріусам вчиняти реєстраційні дії щодо вказаної земельної ділянки. Такі заходи забезпечення позову є необхідними та співмірними із заявленими вимогами та забезпечать поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача в разі задоволення позову. При цьому, апеляційний суд, врахувавши предмет поданого ТОВ Компанія «Техагро» позову та взявши до уваги те, що між сторонами виник спір щодо законності відчуження ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0014, вірно виходив із того, що існує реальна загроза того, що у разі перереєстрації ОСОБА_2 належної їй земельної ділянки до закінчення розгляду справи про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, позивач не зможе захистити або поновити права в межах цього провадження за його позовом без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2024 року в справі № 686/21785/23 (провадження № 61-6084св24) зазначено, що: «у цій справі апеляційний суд застосував такий захід забезпечення позову, як заборона ОСОБА_2 обмежувати проїзд по орендованій земельній ділянці площею 0,1100 га з кадастровим номером :20:006:0033, яка розташована по АДРЕСА_1 , до земельної ділянки площею 0,2618 га з кадастровим номером :20:006:0034, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_1 . При задоволенні заяви про забезпечення позову апеляційний суд вважав, що даний захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами і забезпечить їх виконання та ефективне поновлення прав позивача, але не звернув увагу на те, що при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі, зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Позивачем заявлено вимоги про встановлення сервітуту на земельній ділянці, яка перебуває в оренді ОСОБА_2 , з огляду на те, що технічна можливість влаштування заїзду (виїзду) великогабаритних вантажних транспортних засобів на земельну ділянку, яка перебуває у користуванні позивача, без проїзду через суміжну земельну ділянку, яка перебуває у користуванні відповідачки - відсутня. Право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками) (стаття 98 ЗК України). У справі, яка переглядається, місцевий суд обґрунтовано виходив із того, що забезпечувальні заходи, про які просить позивач, є фактичним вирішенням спору по суті про встановлення земельного сервітуту, та покладають на суд не властиві йому функції втручання у діяльність іншого суб`єкта, його право користування земельною ділянкою без вирішення спору по суті».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 354/1616/21 (провадження № 61-3613св22) зазначено, що: «У справі, що переглядається, між сторонами виник спір з приводу встановлення на земельних ділянках, які на праві власності належать відповідачу, сервітуту шляхом надання доступу позивачу до частин цих земельних ділянок. Враховуючи те, що способом забезпечення позову ТОВ «Астра Плюс» обрано заборону відповідачу вчиняти будь-які дії, спрямовані на перешкоджання у використанні та експлуатації об`єктів, які розташовані на її земельних ділянках, та зобов`язано відповідача надати доступ позивачу до цих земельних ділянок до вирішення питання про встановлення сервітуту, колегія суддів вважає, що обраний позивачем вид забезпечення позову є тотожним позовним вимогам без вирішення спору по суті. За таких обставин суди зробили помилковий висновок про наявність правових підстав для забезпечення позову в обраний заявником спосіб».

Також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2021 року в справі № 758/2776/21 (провадження № 61-16641св21) зазначено, що: «підстави для забезпечення позову є оціночними та визначаються судом залежно від фактичних обставин у кожному конкретному випадку. Колегія суддів вважає, що апеляційним судом не враховано, що предметом позовних вимог ОСОБА_1 є встановлення сервітуту, тобто встановлення права користування чужим майном, а саме - належними ТОВ «Еліт Сервіс» нежитловими приміщеннями, тоді як способом забезпечення позову позивач визначила заборону відповідачеві перешкоджати проходити через нежилі приміщення та заборону проводити будь-які будівельні роботи (перепланування, реконструкцію та інші) нежилих приміщень. Зазначені способи забезпечення позову за змістом є тотожними позовним вимогам, оскільки закріплюють за позивачем право користування належними відповідачеві нежитловими приміщеннями. Встановлення заборони відповідачеві перешкоджати проходити через нежилі приміщення та заборона проводити будь-які будівельні роботи (перепланування, реконструкцію та інші) у нежилих приміщеннях по суті означає обмеження прав ТОВ «Еліт Сервіс», як власника нерухомого майна. Отже, застосовані апеляційним судом заходи забезпечення позову порушують права та законні інтереси ТОВ «Еліт Сервіс» та є тотожними позовним вимогам, які вирішені ним без розгляду справи по суті у змагальному процесі. У абзаці 1 частини десятої статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. Аналіз вказаних вимог закону свідчить про те, що забезпечення позову шляхом задоволення тотожних позову вимог є грубим порушенням положень частини десятої статті 150 ЦПК України. Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції у порушення зазначених вище вимог закону не врахував, що позов ОСОБА_1 не може забезпечуватися шляхом заборони відповідачеві перешкоджати проходити через нежилі приміщення та заборону проводити будь-які будівельні роботи (перепланування, реконструкцію та інші) нежилих приміщень, оскільки таке забезпечення є тотожним позовним вимогам ОСОБА_1 , тобто судом фактично вирішено питання щодо позову шляхом його задоволення без розгляду справи по суті».

Разом з тим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року в справі № 504/3408/22 (провадження № 61-18041св23) зазначено, що: «у цій справі апеляційний суд застосував такий захід забезпечення позову як арешт земельної ділянки за позовом про встановлення сервітуту. При задоволенні заяви про забезпечення позову апеляційний суд вважав, що даний захід забезпечення позову є співмірним із заявленими позивачем вимогами і забезпечить їх виконання та ефективне поновлення прав позивача, але не звернув увагу на те, що при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі, зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідачкою вживаються будь-які заходи щодо відчуження зазначеної земельної ділянки, а саме лише посилання в заяві на наявність у відповідачки зазначеного наміру, без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для накладення арешту та становитиме, на переконання суду, надмірне втручання у право власності відповідачки, оскільки остання в результаті застосування зазначених заходів забезпечення позову буде позбавлена можливості розпоряджатись належним їй майном без відповідного правового обґрунтування. Позивачем заявлено вимоги про встановлення сервітуту на земельній ділянці, яка на праві власності належить відповідачці, з огляду на те, що позивач є замовником будівництва залізничної колії, яка проходитиме через земельні ділянки які перебувають у нього в оренді, а ефективне використання цих земельних ділянок неможливе без обтяження сервітутом частини земельної ділянки, яка належить відповідачці. Арешт майна (земельної ділянки), як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Земельний кодекс України право земельного сервітуту визначає як право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Відповідно до статті 403 ЦК України сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції правильно виходив із того, що у разі ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог у цій справі, дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ТОВ Компанія «Техагро» про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку, відносно якої позивач просить встановити сервітут».

Також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2025 року в справі № 367/3484/21 (провадження № 61-12227св21) зазначено, що: «постановляючи ухвалу про забезпечення позову у цій справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанцій, не дав оцінки обґрунтованості доводів позивачки щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, не з`ясував співмірності видів забезпечення позову, які просила застосувати ОСОБА_1 , позовним вимогам, не дослідив, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, належним чином не обґрунтували необхідність вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права та доводи позивачки. Водночас накладення арешту на всю площу земельних ділянок відповідачки, як і встановлення відповідних заборон на відчуження, зміни їх цільового призначення, здійснення їх перетворень шляхом об`єднання чи поділу не відповідає обсягу позовних вимог позивачів, які просять визнати право власності лише на частину земельних ділянок відповідачки, усунути їм перешкоди у користуванні належним їм майном та встановити земельний сервітут. Тому заходи забезпечення позову не є співмірними із заявленими позивачами вимогами, оскільки накладення арешту на всю площу земельних ділянок відповідачки та встановлення значного обсягу заборон не відповідає обсягу позовних вимог позивачів та є недопустимим способом та обсягом забезпечення позову за заявленим предметом позову. З урахуванням викладеного, Верховний Суд погоджується з доводами заявника про те, що застосовані судами попередніх інстанцій заходи забезпечення позову є неспівмірними з позовними вимогами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 та не впливають на можливість виконання в майбутньому рішення суду. Верховний Суд також констатує, що необхідності у забезпеченні позову у цій справі у спосіб, який просить позивачка, немає».

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша статті 402 ЦК України).

У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту (частина третя статті 402 ЦК України).

Касаційний суд вже указував, що залежно від способу визначення суб`єкта сервітуту вони поділяються на земельні та особисті. Вказаний критерій дозволяє відобразити специфіку суб`єктів сервітуту, тобто осіб, на користь яких встановлений сервітут. Під земельним сервітутом варто розуміти речове право користування чужим майном у тому чи іншому відношенні. Тобто, земельний сервітут представляє собою право здійснювати один або декілька певних видів «користування» чужою земельною ділянкою. Земельному сервітуту притаманна властивість слідування. Сутність слідування полягає в тому, що перехід права власності на земельну ділянку до іншої особи не є підставою для припинення сервітуту. Тобто, сервітут немовби «приєднаний» до земельної ділянки, слідує за нею при зміні власника незалежно від волі останнього (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року в справі № 748/582/19 (провадження № 61-3898св20)).

Слід розмежовувати матеріальну та процесуальну добру совість як за сферою застосування, так і наслідками. Матеріальна добра совість регулюється, зокрема, пунктом 6 статті 3 ЦК України, а процесуальна, зокрема, статтею 44 ЦПК України. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України). Процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).

Ключовим в цій справі є питання про допустимість застування конструкції забезпечення позову шляхом накладення арешту в справі за позовом про встановлення земельного сервітуту.

Касаційний суд зауважує, що:

досить часто в спорі про встановлення земельного сервітуту відповідач за такою вимогою здійснює відчуження земельної ділянки пов`язаним чи афілійованим особам;

навряд чи така поведінка відповідача за вимогою про встановлення земельного сервітуту відповідає принципу процесуальної доброї совісті;

звісно, що в такому випадку позивач за вимогою про встановлення земельного сервітуту вимушений «наздоганяти» власника земельної ділянки, оскільки саме він є належним відповідачем за цією вимогою відповідача і позивач змушений або залучати співвідповідача чи навіть пред`являти новий позови. Очевидно, що це не відповідає принципу процесуальної доброї совісті. Тому позов про встановлення земельного сервітуту може бути забезпечений накладенням арешту.

З огляду на викладене, наявні підстави для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року в справі № 504/3408/22 (провадження № 61-18041св23) та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2025 року в справі № 367/3484/21 (провадження № 61-12227св21), та зробити висновок про те, що «досить часто в спорі про встановлення земельного сервітуту відповідач за такою вимогою здійснює відчуження земельної ділянки пов`язаним чи афілійованим особам. Навряд чи така поведінка відповідача за вимогою про встановлення земельного сервітуту відповідає принципу процесуальної доброї совісті. Звісно, що в такому випадку позивач за вимогою про встановлення земельного сервітуту вимушений «наздоганяти» власника земельної ділянки, оскільки саме він є належним відповідачем за цією вимогою відповідача і позивач змушений або залучати співвідповідача чи навіть пред`являти новий позови. Очевидно, що це не відповідає принципу процесуальної доброї совісті. Тому позов про встановлення земельного сервітуту може бути забезпечений накладенням арешту».

Керуючись статтями 260, 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Справу № 369/14735/24 передати на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко