РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року

м. Рівне

Справа № 562/2742/21

Провадження № 22-ц/4815/1357/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді : Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В.,Шимківа С.С.

секретар судового засідання:Хлуд І.П..

учасники справи:

позивач-відповідач: ОСОБА_1

відповідач-позивач: ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 липня 2025 року, ухваленого в складі судді Кушніра О.Г., дата складання повного тексту рішення не вказана, у справі № 562/2742/21

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки зі спільної часткової власності.

У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про виділення в натурі частки зі спільної часткової власності.

Позовні заяви мотивовані тим, що вони є співвласниками житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .

На підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 10 грудня 1993 року ОСОБА_1 належить частка будинку. ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 09 жовтня 2018 року також належить частка спірного будинку.

Вказують, що не можуть досягнути згоди щодо користування певними частинами спірного будинку та з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_1 просив суд:

- припинити право спільної часткової власності сторін на спірні житловий будинок та земельні ділянки;

- виділити йому в натурі частку майна, що відповідає частині житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , позначену в технічному паспорті КП «Здолбунівське міське БТІ» 30 липня 2021 року, а саме: 1-1 коридор, 1-2 кухня, 1-3 санвузол, 1-4 житлова, 1-5 житлова, 1-6 житлова (мансарда) загальною площею 92,5 м.кв. як відокремлений об`єкт нерухомого майна, а також надвірні будівлі «Б» - літня кухня-сарай, «Д» - гараж, «Е» - вигрібна яма, «Ж» - колонка, «І» замощення , «В» сарай, «Г» - вбиральня, №2 огорожа, а2 прибудова, частини огорожі №1;

- виділити йому в натурі частку земельної ділянки, згідно з планом поділу №1, цільове призначення якої для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та спорудами, яка знаходиться по АДРЕСА_1 , для його відокремленого об`єкта нерухомого майна;

- виділити йому в натурі частку земельної ділянки, згідно з планом поділу №1, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться по АДРЕСА_1 ;

- визнати за ним право власності на виділену в натурі частку майна;

- у спільному користуванні залишити огорожу №1.

У зустрічному позові ОСОБА_2 просила суд:

- виділити їй в натурі частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 в окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомості, що складається з вхідного ганку а1, коридору 2-1, ванни 2-2, кухні 2-3, житлових кімнат 2-4 і 2-5 та коридору 2-6 загальною площею 47,5 кв.м., та надвірні будівлі і споруди: сарай «В», погріб «Пг/В», колонка «З», вигрібна яма «Є», огорожі №1 та замощення «І»;

- залишивши в спільному користуванні вбиральню «Г» та огорожу №2;

- виділити їй в натурі частку земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, яка знаходиться по АДРЕСА_1 згідно плану поділу земельної ділянки;

- виділити їй в натурі частку земельної ділянки, наданої для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться по АДРЕСА_1 згідно плану поділу земельної ділянки;

- припинити право спільної часткової власності сторін на спірні житловий будинок та земельні ділянки.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 липня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення в натурі частки зі спільної часткової власності та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення в натурі частки зі спільної часткової власності відмовлено.

Вжиті ухвалою суду від 26 листопада 2021 року заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 здійснювати будівельні та інші роботи на земельній ділянці, на якій розташоване будиннковолодіння АДРЕСА_1 скасувано.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, мотивовану тим, що судом першої інстанції при вирішенні спору порушені норми матеріального і процесуального права, недостатньо повно досліджені докази та обставини справи, що мають значення для справи.

Вважає, що перешкод для виділення часток у натурі із майна, що перебуває у спільній частковій власності немає, оскільки сторони визнали позовні вимоги один одного. Покликається на правові позиції Верховного Суду.

Відзив до апеляційного суду не надходив.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що позивачу і відповідачу належить на праві спільної часткової власності житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 січня 2005 року за ОСОБА_1 належить 1/2 частина житлового будинку з надвірними будівлями на підставі свідоцтва про право власності на спадщину від 10 грудня 1993 року.

18 березня 2005 року між ОСОБА_1 та попереднім співвласником ОСОБА_3 укладено договір про порядок володіння та користування житловим будинко з надвірними будівлями та спорудами відповідно до якого: 1. ОСОБА_1 переходить частина житлового будинку А1, яка складається з приміщень (згідно технічного паспорту, виготовленого Здолбунівським МБТІ станом на 28.12.04) 6 1-7, 1-8 житлових кімнат, жилою площею 26,4 кв. м; а також надвірні будівлі і споруди : Б- літня кухня-сарай.

У користування ОСОБА_3 преходить частина житлового будинку (згідно того ж техпаспорту), яка складається з: 1-1 коридору, 1-2 ванни, 1-3 кухні, 1-4 коридору, 1-5, 1-6 житлових кімнат, жилою площею 23,0 кв.м , а також надвірні будівлі і поруди : «В» сарай.

Корстування вбиральнею Г, замощенням-1 та огорожею - №1 здійснюється спільно обома співвласниками.

Згідно нотаріально посвідченого договору дарування від 09 жовтня 2018 року, ОСОБА_2 прийняла в дар від ОСОБА_3 частку жилого будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 загальною площею 73,9 м2, житловою площею 49,4 м2, зазначеного в по поверховому плані літерою «А» житловий будинок, «Б» літня кухня-сарай, «В» сарай, «Г» вбиральня, «Д» гараж, «Е» вигрібна яма, «Є» вигрібна яма, «Ж» колонка, «З» колонка, №1 огорожа, №2 огорожа, І замощення, який розташований на земельній ділянці розміром 0,1000 га з кадастровим номером :00:015:0158, дарування якої відбулося одночасно з посвідченням вказаного договору.

Право користування зазначеною в договорі дарування часткою нерухомого майна (пункт 3 договору) визначено договором про порядок володіння та користування житловим будинком, посвідченим 18 березня 2005 року приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Чайковською А.О. за реєстраційним номером №194, за яким у користування ОСОБА_2 переходять: 1-1 коридор, 1-2 кухня, 1-3 кухня, 1-4 коридор, 1-5 житлова, 1-6 житлова, «В» сарай, «З» - колонка, «Є» - вигрібна яма, №2 огорожа, частина №1 огорожа, частина «Г» - вбиральні, частина «І» - замощення, житловою площею 23 м2, загальною площею 47,5 м2.

Із технічного паспорту на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами станом на 05.09.2018 року вбачається, що загальна площа будинку становить 73,9 м2, житлова 49,4 м2.

Відповідно до технічного паспорту від 30 липня 2021 року, загальна площа будинку становить 140 м2, житлова площа 98,7 м2. Будинок складається з двох відокремлених приміщень: приміщення №1 загальною площею 92,5 м.2 та приміщення №2 загальна площа 47,5 м.2

Загальна та житлова площа будинку будинку збільшилася за рахунок здійснення ОСОБА_1 самочинної добудови приміщень 1-1 коридор, 1-2 кухня, 1-3 санвузол та житлової кімнати (мансарди) 1-6 загальною площею 67,1 м2.

Добровільної згоди про виділення частки в натурі із загального майна між співвласниками не досягнуто.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини про міжнародно-правові механізми захисту права власності, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини 1948 р. та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод 1950 р. (основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу).

Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. 3, 4 ЦПК України).

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Звертаючись до суду з позовом про виділ у натурі частки із майна позивач повинен довести (обґрунтувати) технічну можливість виділити частку, що зазвичай підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи, який за своєю змістовною сутністю може замінювати висновок компетентних органів, на які покладено функції у сфері контролю за порядком і безпекою здійснення будівництва.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

За змістом цих норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.2010 № 1117 "Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них".

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

Позивач за первісним позовом, в обґрунтування вимог можливості поділу будинку відповідно до запропонованого ним варіанту, надав як доказ лише технічний паспорт на будинок від 30.07.2021 в якому наявні: план будинку, експлікація приміщень до плану садибного (індивідуального) будинку.

Однак, Технічний паспорт на будинок сам по собі не відповідає вимогам належності та допустимості доказу на підтвердження можливого варіанту поділ житлового будинку. Зокрема, Технічний паспорт не відображає реальну технічну можливість виділити відокремлену частину будинку із самостійними входами, реальні роботи, які потрібно зробити для такого переобладнання. Також в Технічному паспорті не відображено відповідні комунікації, що має важливе значення, позаяк у разі проділу будинку на два окремі об`єкти, кожен з них має бути придатним до проживання, а відтак має бути забезпечено доступ до всіх необхідних комунікацій (водо-, енерго-, газопостачання).

За таких обставин, зазначений вище Технічний паспорт на будинок не можна братися до уваги як доказ можливого варіанту поділу спірного будинку. Інших якихось доказів матеріали справи не містять.

З матеріалів справи вбачається, що за клопотанням представника відповідача було двічі призначено судову будівельно-технічну експертизу.

За повідомленням експертів від 17 грудня 2023 року та від 29 листопада 2024 року не була проведена у зв`язку з виявленням добудови до будинку, дозвільної документації на яку не було надано.

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 445/442/16-ц зроблено висновок, що «допустимим доказом про технічну можливість поділу в натурі об`єкту нерухомого майна є висновок експерта або уповноваженого суб`єкта господарювання саме щодо технічної можливості такого поділу».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пункт 2.3 Інструкції № 55 про те, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна враховується уповноваженою особою (експертом) при наданні висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна і саме ця особа визначає, чи входять до об`єкта нерухомого майна, щодо якого ставиться питання про поділ, самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна, або, не входить до складужитлового будинку, про що експерт зазначає у своєму висновку.

Разом з тим, статтями 12, 77, 81 ЦК України визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови в задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог про виділення частки із майна, яка перебуває у спільній частковій власності сторін, оскільки суду не було надано належних та допустимих доказів якими б підтверджувалась можливість варіантів виділення частини спірного домоволодіння та земельної ділянки.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі проте, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, оскільки судом не враховано те, що сторони у справі визнали позовні вимоги один одного безпідставні,оскільки з аналізу ч.4 статті 206 ЦПК України, визнання відповідачем позову не може бути безумовною підставою задоволення позову, у випадку якщо воно суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Таким чином, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи .

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.

Вказана правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16, 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 липня 2025 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 18.12.2025 року

Головуючий суддя: Гордійчук С.О.

Судді: Боймиструк С.В.

Шимків С.С.