Справа № 149/1934/25
Провадження № 22-ц/801/2442/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дурач О. А.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 рокуСправа № 149/1934/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Стадника І. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Дурач О. А. від 29 вересня 2025 року,

встановив:

У червні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 67 687 грн 15 к. заборгованості за кредитним договором № 200237366 від 11 грудня 2019 року, яка складається з:

- 35 600 грн 58 к. заборгованості за тілом кредиту;

- 32 086 грн 57 к. заборгованості за процентами.

На обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 11 грудня 2019 року між Акціонерним товариством «Банк Форвард» (далі АТ «Банк Форвард») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 200237366, за умовами якого позичальнику було відкрито рахунок та надано кредит, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку та строки, визначені договором.

25 липня 2024 року між АТ «Банк Форвард» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги, згідно з яким ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» отримало право грошової вимоги до ОСОБА_1 у розмірі 67 687 грн 15 к., з яких: 35 600 грн 58 к. заборгованість за тілом кредиту; 32 086 грн 57 к. заборгованість за процентами.

Свої зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 виконував неналежним чином, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у зазначеному розмірі.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 вересня 2025 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підтвердження заявлених позовних вимог позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів про наявність заборгованості у розмірі, вказаному у наданому ним розрахунку за спірним кредитним договором.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просило рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 вересня 2025 року скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликалося на ті ж обставини, що і в позовній заяві. Зазначало, що виписки по особовим рахункам угоди № 200237366 від 11 грудня 2019 року є первинними документами, які підтверджують факт надання кредиту та списання / зарахування коштів, а доданий до позову розрахунок заборгованості у сукупності з іншими доказами є належним підтвердженням суми боргу.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено, що 11 грудня 2019 року між АТ «Банк Форвард» та ОСОБА_1 підписано заяву (оферту) № 200237366 на укладення договору про надання та використання платіжної картки кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було випущено на його ім`я платіжну картку, відкрито поточний рахунок та встановлено ліміт, в межах якого позичальник має право здійснювати операції з використанням картки за рахунок наданого банком кредиту, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку та строки, визначені договором. Цей кредитний договір укладений у письмовій формі та підписаний сторонами.

На підтвердження укладення кредитного договору позивачем до позовної заяви долучено: заяву (оферту) № 200237366 від 11 грудня 2019 року, опитувальник клієнта-фізичної особи, паспорт споживчого кредиту, які підписані особистим підписом ОСОБА_1 .

11 грудня 2019 року ОСОБА_1 отримав платіжну картку № НОМЕР_1 , що підтверджується розпискою про отримання картки за кредитним договором № 200237366, підписаною ним особисто.

Відповідно до підпункту 1.4.2 заяви (оферти) позичальник погоджується з тим, що акцептом його оферти про укладення договору будуть дії банку по відкриттю йому рахунку картки.

Згідно з підпунктом 2.5.1 пункту 2.5 заяви (оферти) позичальник розуміє і погоджується з тим, що підставою прийняття банком його пропозиції про укладення з ним договору вкладу є отримання розпорядження по вкладу банком із підтвердженням його бажання перерахувати грошові кошти з рахунку клієнта на вкладний рахунок у розмірі вкладу, на умовах зазначеного в даному розпорядженні по вкладу депозитного продукту банку; прийняттям (акцептом) банком розділу 2 цієї заяви будуть дії банку по відкриттю вкладного рахунку, перерахуванню суми вкладу з рахунку клієнта на вкладний рахунок. Банк на підтвердження факту укладення з позичальником договору вкладу, має право (але не зобов`язаний) протягом строку, зазначеного в пункті 2.6 цієї зяви, повідомити позичальника про акцепт його пропозиції про укладення договору вкладу SMS- повідомленням/листом-повідомленням на електронну пошту за номером телефону/електронною адресою, вказаними в розділі «Контактна інформація» опитувальника-анкети або іншими засобами зв`язку. При цьому позичальник розуміє і погоджується з тим, що договір вкладу буде вважатися укладеним з дати виконання банком дій, вказаних в даному пункті, незалежно від того, чи було передбачене цим пунктом повідомлення відправлене банком, а якщо таке повідомлення було відправлене банком то незалежно від того, чи було таке повідомлення отримане позичальником, або, по будь-яким причинам, було отримане ним пізніше, вказаного в пункті 2.6 цієї заяви строку.

Пунктом 2.6. заяви (оферти) строк відповіді на оферту про укладення договору вкладу 30 календарних днів з дати отримання розпорядження по вкладу банком за допомогою систем ДБО, стосовно підтвердження бажання клієнта акцептувати банком розділ 2 цієї заяви.

На підтвердження відкриття банком рахунку до позовної заяви долучено заяву на відкриття поточного рахунку, а також виписки по особовим рахункам за кредитним договором № 200237366.

Відповідно до паспорту споживчого кредиту, підписаного ОСОБА_1 , тип кредиту: відновлювальна кредитна лінія, сума кредиту до 100 000 грн 00 к. під час укладення договору, мета отримання кредиту на споживчі потреби, строк кредитування 11 місяців, спосіб та строк надання кредиту безготівковим шляхом, тип процентної ставки фіксована, в розмірі 48%.

Отже підписавши заяву (оферту), паспорт споживчого кредиту та розписку про отримання картки ОСОБА_1 погодився на отримання та повернення кредиту на визначених умовах.

Згідно з наданим розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 200237366 від 11 грудня 2019 року становить 67 687 грн 15 к., з яких: 35 600 грн 58 к. заборгованість за тілом кредиту; 32 086 грн 57 к. заборгованість за процентами.

25 липня 2024 року між АТ «Банк Форвард» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги, згідно з яким ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» отримало право грошової вимоги до ОСОБА_1 у розмірі 67 687 грн 15 к., з яких: 35 600 грн 58 к. заборгованість за тілом кредиту; 32 086 грн 57 к. заборгованість за процентами.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на підтвердження заявлених позовних вимог позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів про наявність заборгованості у розмірі, вказаному у наданому ним розрахунку за спірним кредитним договором.

Однак із таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

На підтвердження заборгованості за кредитним договором № 200237366 позивачем до суду надано:

- заяву-оферту № 200237366 від 11 грудня 2019 року, підписану ОСОБА_1 , що свідчить про його волевиявлення на укладення кредитного договору;

- розписку про отримання платіжної картки від 11 грудня 2019 року за кредитним договором № 200237366, що підтверджує факт отримання ним електронного платіжного засобу для розпорядження кредитним лімітом;

- виписки по особовим рахункам за період з 29 жовтня 2013 року по 10 червня 2023 року, з 11 червня 2023 року по 24 липня 2024 року, які відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та положень постанови Правління Національного банку України «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України» № 75 від 04 липня 2018 року є належними доказами, що підтверджують рух коштів, нарахування процентів та розмір заборгованості;

- розрахунок заборгованості за кредитним договором № 200237366 від 11 грудня 2019 року, що підтверджує суму боргу та у сукупності з іншими доказами є належним підтвердженням розміру заявлених позовних вимог.

За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.

Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про недоведеність перерахування кредитних коштів та наявності заборгованості, відтак висновок суду про відмову у позові є помилковим.

Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.

Проте ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів для спростування факту отримання ним кредитних коштів.

Будь яких доказів, які б спростували як укладення самого кредитного договору, так і отримання ОСОБА_1 електронного платіжного засобу для розпорядження кредитним лімітом матеріали справи не містять.

Апеляційний суд окремо звертає увагу на те, що ОСОБА_1 було здійснено часткове погашення заборгованості, що підтверджується виписками по особовим рахункам. Здійснивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідач вчинив конклюдентні дії, які свідчать про визнання ним договору та, відповідно, правомірності вимог позивача за кредитним договором.

Таким чином враховуючи, що ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надало докази укладення договору з ОСОБА_1 та наявності заборгованості за кредитним договором, оскільки такі докази не спростовані відповідачем, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 35 600 грн 58 к. та за процентами у розмірі 32 086 грн 57 к. є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо стягнення судових витрат, то апеляційний суд виходить із такого.

Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги позивача підлягають задоволенню, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» необхідно стягнути 2 422 грн 40 к. сплаченого судового збору за подання позовної заяви, а також 3 633 грн 60 к. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, що разом становить 6 056 грн 00 к.

Окрім того ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» просило стягнути з відповідача понесені судові витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн 00 к. у суді першої інстанції.

Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад цивільного судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У частині третій статті 137 ЦПК України вказано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження №61-44217св18).

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 № 23рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції до позовної заяви долучено:

- укладений між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та Адвокатським об`єднанням «Апологет» договір про надання правової (правничої) допомоги № 0206 від 02 червня 2025 року;

- ордер на надання правничої допомоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал»;

- акт № 735 надання послуг правової (правничої) допомоги від 09 червня 2025 року;

- детальний опис наданих послуг від 09 червня 2025 року до акту № 735 за договором про надання правової (правничої) допомоги № 0206 від 02 червня 2025 року.

З наданих документів встановлено, що розмір гонорару адвоката за надання правничої допомоги становив 7 000 грн 00 к.

Оскільки на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надані відповідні письмові докази, клопотання про зменшення цих витрат від ОСОБА_1 не надходило, апеляційний суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 7 000 грн 00 к.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» задовольнити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 вересня 2025 року скасувати і ухвалити нове.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 200237366 від 11 грудня 2019 року у розмірі 67 687 (шістдесят сім тисяч шістсот вісімдесят сім) грн 15 к., яка складається з: 35 600 грн 58 к. заборгованості за тілом кредиту; 32 086 грн 57 к. заборгованості за процентами.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 к. та 7 000 (сім тисяч) грн 00 к. у відшкодування витрат на правничу допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», вул. Смаль-Стоцького, 1, корпус 28, 4-й поверх, м. Львів, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

І. М. Стадник