Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2025 року м. Кривий Ріг

Покровський районний суд міста Кривого Рогу у складі головуючого судді Ваврушак Н.М., за участі секретаря судового засідання Яненко О.Ю., розглянувши у судовому засіданні у залі суду міста Кривого Рогу, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без участі сторін, які беруть участь у справі, та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання батька, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року позивач ОСОБА_1 вернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на його утримання у розмірі 1/4 частки усіх видів доходів, щомісячно, починаючи з дати звернення до суду і довічно.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає про те, що він батько ОСОБА_2 є непрацюючим пенсіонером отримуючи дохід у розмірі 3038,00 грн. За станом здоров`я перебуває під наглядом лікарів, у зв`язку з чим постійно купує коштовні ліки, проходить медичні обстеження, тому матеріальне становище позивача є вкрай нужденним. В той же час, відповідач, працює, має щомісячний дохід, однак не матеріальної допомоги позивачу не надає, хоча і має таку можливість.

Ухвалою суду від 24 вересня 2025 року позовну заяву було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу був встановлений строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач 26 вересня 2025 року подав заяву про розгляд справи за його відсутності та вказав що позов визнає.

Ухвалою суду від 12 грудня 2025 відповідачу відмовлено у прийнятті визнання позову та продовжений розгляд справи.

Сторони у судове засідання не з`явилися повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи.

Стаття 223 ЦПК України вказує на те що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Нявка сторін у дане судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, з огляду на те, що вони обізнані про час розгляду справи, заяв про відкладання чи відмову від позову н подавали а тому суд вважає можливим провести розгляду справи за наявними доказами.

Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст.247ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 є батьком відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується копією актового запису про народження відповідача. (а.с. 11)

Згідно копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , виданого 13.11.2024 серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером за віком. (а.с. 9)

Із Довідки про сформованої АТ КБ «Приват Банк» вбачається, що ОСОБА_1 отримує пенсійні виплати на картковий рахунок за період з січня 2025 року по серпень 2025 року сума пенсії складає 30388,00 грн. (а.с.10)

З доданої до позовної заяви копії виписки із медичної картки амбулаторного хворого вбачається, що ОСОБА_1 що він отримував медикаментозне лікування. (а.с. 13-17)

У позовній заяві вказано, що ОСОБА_2 проходить службу в Національній поліції України на посаді начальника чергової частини відділення поліції № 3 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області, але доказів на підтвердження працевлаштування та отримання доходу не надано.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Згідно зі ст.121 Сімейного кодексу України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану у відповідному порядку.

За положеннями частини 1 та 3 ст. 172 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.

Згідно зі ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст.202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст.204 Сімейного кодексу України).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі.

Враховуючи наведені положення законодавства, право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Отже, один лише факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Положеннями статті 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Статтею 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» передбачено, що прожитковий мінімум це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Розмір прожиткового мінімуму для основних соціальних і демографічних груп населення встановлюється законом про державний бюджет на відповідний рік.

Статтею 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі мінімального споживчого бюджету. В умовах кризового стану економіки та спаду виробництва мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі не нижче межі малозабезпеченості. Мінімальний розмір пенсії за віком підвищується у зв`язку із збільшенням величини вартості мінімального споживчого бюджету чи межі малозабезпеченості.

Як було встановлено судом, позивач ОСОБА_1 є пенсіонером за віком та отримує пенсію, яка призначена довічно.

Сума його пенсії за період з січня 2025 року по серпень 2025 року складає 3038,00 грн. на місяць.

У свою чергу, прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 01 січня 2025 року становить 2361,00 грн.

Відтак, сума нарахованої позивачу ОСОБА_1 пенсії відповідає сумі прожиткового мінімуму на осіб, які втратили працездатність, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік».

Отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Разом з тим, доведення потреби в матеріальній допомозі є процесуальним обов`язком саме позивача.

Натомість надані позивачем докази не свідчать про те, що розмір отримуваної нею пенсії є нижчим за розмір необхідних щомісячних витрат на лікування, придбання ліків, харчування тощо.

Посилання позивача ОСОБА_1 на незадовільний стан свого здоров`я не підтверджують обставин його щомісячних витрат на лікування, які перевищують її дохід у вигляді пенсії, відтак виходячи зі змісту ст. 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення», мінімальний розмір пенсії забезпечує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому позивача не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч. 1 ст. 202 СК України.

Також, позивачем не надано суду доказів щодо відсутності у нього інших доходів або майна, що може приносити дохід.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У свою чергу, критерії належності, допустимості, достовірності та достатності доказі регламентовані статтями 77-80 ЦПК України.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

В свою чергу, суд зважаючи на наведене, враховуючи необґрунтованість та недоведеність позовних вимог, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскільки позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду із вимогою майнового характеру (про стягнення аліментів) на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», враховуючи відмову у задоволенні позову, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 2, 5, 10, 12, 13, 77-81, 141, 178, 263-265, 268, 273, 279 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання батька.

На рішення може бути подана апеляційна скарга в Дніпровський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

У часник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено та підписано 12 грудня 2025 року.

Суддя: Н. М. Ваврушак