КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/6760/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Болотова Є. В., Поливач Л. Д.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»,

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва

від 02 липня 2024 року

у цивільній справі № 761/11729/24 Шевченківського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал»

про повернення безпідставно отриманих коштів

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року позивач звернувся із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 05.10.2021 приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А. А. було вчинено виконавчий напис № 6219 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості в сумі 71 100,42 грн. 15.10.2019 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клітченко О. А. на підставі виконавчого напису відкрито виконавче провадження № 60303990. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2022 року у справі № 761/17652/21 визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою А. А., реєстровий номер № 6219 від 05.10.2021 про стягнення заборгованості на користь ТОВ «Вердикт Капітал» в сумі 71 100,42 грн таким, що не підлягає виконанню. Позивач зазначає, що з моменту відкриття виконавчого провадження та за період розгляду справи в Шевченківському районному суду м. Києва, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клітченко О. А. стягнула з зарплатного рахунку та пенсійного рахунку ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» грошові кошти в сумі 34 945,41 грн, що стало підставою для звернення до суду. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь безпідставно отримані кошти в сумі 34 945,41 грн, проценти за користуванням грошовими коштами в сумі 8 392, 64 грн за період з 29.03.2023 по 29.03. 2024 включно, витрати за надання професійної правничої допомоги відповідно до акту виконаних робіт 17 000 грн та судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 34 945,41 грн, пеню за користування чужими коштами в розмірі 8 392, 64 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 17 000 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Вердикт Капітал» 09.01.2025 подало апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що суд неправильно застосував положення статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин. Звертає увагу на те, що між сторонами існують договірні зобов`язання на підставі кредитного договору, який є чинним, не визнаний недійсним та не розірваний. Наголошує, що наявність договірних відносин виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України, оскільки кошти були набуті кредитором в рахунок погашення існуючої заборгованості, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-88цс13. Сторона відповідача стверджує, що визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не спростовує факту наявності боргу та не є підставою для повернення стягнутих коштів, оскільки на момент стягнення виконавчий документ був чинним. Також апелянт не погоджується зі стягненням процентів за користування коштами, посилаючись на те, що норми статей 536 та 625 ЦК України застосовуються до боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, а в даному випадку відповідач виступав кредитором, який правомірно отримав кошти. Крім того, апелянт вважає безпідставним та надмірним розмір стягнутих витрат на професійну правничу допомогу в сумі 17 000,00 грн, вказуючи на нескладність справи та відсутність доказів реальності та необхідності таких витрат у заявленому розмірі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує проти доводів апелянта та просить залишити рішення суду без змін. Позивач наголошує, що правова підстава для утримання відповідачем спірних коштів відпала з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, що прямо підпадає під регулювання частини 1 статті 1212 ЦК України. Позивач посилається на сталу практику Верховного Суду, зокрема у справі № 201/6498/20, де зазначено, що судове рішення про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів як безпідставно набутих. Щодо процентів, позивач зазначає, що відповідно до статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання коштів нараховуються проценти за користування ними згідно зі статтею 536 ЦК України. Стосовно витрат на правничу допомогу, позивач вказує, що вони підтверджені договором, актом виконаних робіт та відповідають вимогам закону, а відповідач не надав доказів їх неспівмірності.

Апелянтом подано відповідь на відзив, у якій апелянт заперечує проти стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 9 000,00 грн та вважає загальну суму заявлених витрат (26 000,00 грн разом із витратами в суді першої інстанції) надмірною та необґрунтованою.

Апелянт звертає увагу на відсутність належних доказів понесення витрат саме в апеляційному суді. Зазначає, що позивачем не надано окремого договору або додаткової угоди на представництво в суді апеляційної інстанції, не підтверджено повноваження представника саме на цій стадії, а також відсутні розрахункові документи (квитанції, платіжні доручення), які б підтверджували факт оплати наданих послуг. Апелянт наголошує, що відсутність документального підтвердження оплати є самостійною підставою для відмови у відшкодуванні витрат, посилаючись на практику Верховного Суду.

Апелянт вказує на неспівмірність заявленої суми зі складністю справи та обсягом виконаних робіт. Стверджує, що справа відноситься до категорії нескладних, має усталену судову практику, а текст відзиву на апеляційну скаргу є фактично тотожним тексту позовної заяви. На думку апелянта, написання такого документу не вимагало значних часових витрат та інтелектуальних зусиль, що свідчить про штучне завищення вартості послуг.

Крім того, акцентує увагу на надмірному тягарі покладених витрат, порівнюючи загальну суму в 26 000,00 грн із розміром мінімальної заробітної плати (8 000,00 грн), що перевищує її у декілька разів. Апелянт розцінює такі дії Позивача та його представника як зловживання процесуальними правами та спробу безпідставного збагачення за рахунок іншої сторони, що суперечить критеріям розумності та справедливості, визначеним практикою ЄСПЛ та ст. 137 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За правилами ч.1 ст. 369 ЦПК України (у редакції на дату подання апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення суду від 02 липня 2024 року в порядку письмового провадження, що підтверджується звітом про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного кабінету відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» та звітом про доставку копії ухвали про відкриття з апеляційною скаргою та додатками до електронного кабінету представника позивача адвоката Коляди А. М.

Позивачу ОСОБА_1 направлялась ухвала та апеляційна скарга на поштову адресу, однак конверт повернувся «за закінченням терміну зберігання».

У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18, рішення 24.02.2022, пункти 11-12) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду.

Отже, листи, що повернулися з відміткою довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими. Звісно ж, за умови, що їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (щодо юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) або на адресу місця реєстрації (щодо фізичних осіб) чи на адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування.

Зазначеного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23 січня 2023 року у справі №496/4633/18 (провадження №61-11723св22).

Таким чином, оскільки поштова кореспонденція була направлена позивачу ОСОБА_1 на дійсну його адресу листом рекомендованою кореспонденцією, суд апеляційної інстанції вважає, що в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення позивача про розгляд справи.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

Як зазначає Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08.09.2021 в справі № 201/6498/20, результат аналізу статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, містить такі елементи: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акта правова підстава вважається такою, що відпала.

Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. Факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з боржника) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів відповідно до статті 1212 ЦК України.

Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Так, Велика Палата Верховного Суду з урахуванням положень статті 536 та частини 2 статті 1214 Цивільного кодексу України зазначила, що термін «користування чужими коштами» може використовуватися в двох значеннях: перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Судом встановлено, що 05 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою Аліною Анатоліївною було вчинено виконавчий напис № 6219 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості в сумі 71 100,42 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 квітня 2022 року у справі № 761/17652/21 визнано виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Гамзатовою Аліною Анатоліївною, реєстровий номер 6219 від 05.10.2019 про стягнення заборгованості на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» в сумі 71 100,42 грн таким, що не підлягає виконанню.

Згідно відповіді приватного виконавця Клітченко О. А. від 14.12.2023 в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису з позивача було стягнуто на користь стягувача ТОВ «Вердикт Капітал» - 46 112,88 грн, які розподілено наступним чином: 34 945,41 грн - в рахунок погашення заборгованості перед ТОВ «Вердикт Капітал»; 7 110,04 грн - в рахунок погашення основної винагороди приватного виконавця; 400,00 грн - в рахунок погашення витрат виконавчого провадження; 3 657,43 грн - перебували на депозитному рахунку приватного виконавця.

13 грудня 2023 року приватним виконавцем на рахунок Буланова В. Ю. повернуто грошові кошти в розмірі 7 110,04 грн, які були стягнуті в рахунок погашення основної винагороди приватного виконавця та 3 657,43 грн, які перебували на депозитному рахунку приватного виконавця.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що кошти у розмірі 34 945,41 грн були стягнуті з позивача на підставі виконавчого напису нотаріуса, який згодом було визнано судом таким, що не підлягає виконанню. Встановивши цей факт, суд дійшов висновку, що правова підстава набуття відповідачем вказаних коштів відпала, а тому вони підлягають поверненню позивачу відповідно до положень статті 1212 ЦК України. Суд відхилив доводи відповідача про договірний характер правовідносин, зазначивши, що питання існування кредитної заборгованості може бути предметом окремого судового розгляду, але не виправдовує утримання коштів, стягнутих на підставі скасованого виконавчого документа. Вимога про стягнення процентів була задоволена на підставі статті 1214 та статті 536 ЦК України як плата за користування безпідставно утримуваними коштами.

Що стосується витрат на професійну допомого, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 долучив до позову договір №28/11/2023 від 28.11.2023, Акт наданих послуг згідно Договору про надання правової допомоги від 28.11.2023 №28/11/2023 з описом виконаних робіт, які свідчать про понесені витрати позивачем представнику послуг за надання правової допомоги в розмірі 17 000 грн 00 коп., а отже враховуючи загальний обсяг наданих адвокатом послуг, рівень складності справи, та виходячи з принципів розумності виваженості і справедливості, з відповідача на користь позивача на підставі ст. 137 ЦПК України слід стягнути 17 000,00 грн понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів погоджується із висновком суду по суті вирішеного спору, адже відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, і за яким відбулося повне або часткове виконання, є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акта правова підстава вважається такою, що відпала.

Доводи апеляційної скарги щодо незастосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України через наявність між сторонами договірних відносин (кредитного договору) є помилковими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Однак, у даній справі підставою для перерахування коштів із рахунків позивача на користь відповідача був не добровільний платіж на виконання умов кредитного договору, а примусове стягнення в рамках виконавчого провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса. Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, виконавчий напис нотаріуса визнано таким, що не підлягає виконанню, правова підстава, на якій відповідач набув грошові кошти позивача, відпала.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц сформулювала правовий висновок, згідно з яким у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Аналогічний висновок щодо застосування статті 1212 ЦК України у подібних правовідносинах (повернення коштів, стягнутих за виконавчим написом, який визнано таким, що не підлягає виконанню) викладено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18 та від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20. Верховний Суд у зазначених постановах чітко вказав, що саме визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є тією юридичною подією, яка припиняє правову підставу набуття стягувачем коштів, стягнутих за цим виконавчим написом.

Посилання апелянта на наявність кредитної заборгованості не спростовує висновків суду, оскільки кошти, стягнуті за виконавчим документом, який визнано таким, що не підлягає виконанню, не можуть вважатися законним погашенням боргу в розумінні статті 599 ЦК України, адже процедура їх стягнення була визнана незаконною. Відповідач не позбавлений права стягувати заборгованість у судовому порядку або в інший законний спосіб, однак не має права утримувати кошти, отримані без належної правової підстави.

Щодо доводів скарги про неправомірність стягнення процентів, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Оскільки судом встановлено факт безпідставного збереження відповідачем коштів позивача після визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами. Ця відповідальність є наслідком самого факту безпідставного утримання коштів і не залежить від вини набувача.

Таким чином, у цій частині рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та завищення розміру витрат на правничу допомогу, стягнутих судом першої інстанції, колегія суддів вважає їх слушними.

Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг та ціною позову. У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат (ч. 5 ст. 137 ЦПК України). Матеріали справи свідчать, що відповідач у відзиві на позовну заяву заявляв клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, посилаючись на їх неспівмірність. Однак суд першої інстанції належним чином не перевірив обсяг фактично наданих послуг.

Згідно з Актом надання послуг від 26.06.2024, загальна вартість послуг у суді першої інстанції склала 17 000 грн, що включає: укладання договору, ознайомлення з матеріалами, аналіз практики, написання позовної заяви (4 години) - 8 000 грн; складання акту виконаних робіт, зустріч з замовником, відправка акту (2 години) - 4 000 грн; прибуття до суду 02.07.2024, очікування та участь у судовому засіданні (2 години 30 хвилин) - 5 000 грн.

Колегія суддів звертає увагу на наступні суперечності та невідповідності. Як вбачається з тексту оскаржуваного рішення та довідки про судове засідання від 02.07.2024, позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, подавши клопотання про розгляд справи у їх відсутність. Тобто послуга з «участі у судовому засіданні» фактично не надавалася. Крім того, Акт виконаних робіт датований 26.06.2024, тобто був складений та підписаний ще до дати судового засідання, що свідчить про включення до нього робіт, які на момент підписання не були (і як з`ясувалося - не були і в подальшому) виконані. Стягнення оплати за послугу, яка не надавалась, є безпідставним.

Крім того, складання акту прийому-передачі послуг належить до адміністративно-господарської діяльності адвоката і не є безпосереднім наданням правничої допомоги клієнту у справі. Час, витрачений на підписання бухгалтерських документів, не підлягає відшкодуванню іншою стороною спору.

Колегія суддів вважає, що справа належить до категорії малозначних (спрощене провадження), судова практика у справах про повернення коштів за виконавчими написами є сталою та сформованою. Підготовка позовної заяви у такій справі не потребує значного аналізу законодавства чи вивчення великого обсягу доказів.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги принципи співмірності та розумності, колегія суддів дійшла висновку, що обґрунтованим розміром витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції є сума 5 000 (п`ять тисяч) гривень, яка покриває витрати на підготовку та подання позовної заяви. У зв`язку з цим, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.

Щодо витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить стягнути витрати на правничу допомогу в апеляційному суді у розмірі 9 000 грн. На підтвердження надання правничої допомоги у суді апеляційної інстанції апелянтом надано копію акту від 16.03.2025 до договору про надання правової допомоги № 28/11/2023 від 28 листопада 2023 року; копію ордеру серії АІ № 1848125 від 16 березня 2024 року на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 , адвокатом Колядою А. М. Копію договору про надання правничої допомоги № 28/11/2023 від 28 листопада 2023 року надано до суду першої інстанції разом із позовною заявою.

Отже надання/отримання послуг професійної правничої допомоги, стороною апелянта доведено належними доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, встановлюється згідно з умовами договору та на підставі відповідних доказів. При цьому розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи, обсягом виконаних робіт та часом, витраченим на їх виконання (ч. 4 ст. 137 ЦПК України).

Відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність.

Оцінюючи обґрунтованість заявленого розміру витрат (9 000 грн) за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції, колегія суддів враховує критерії реальності, розумності та необхідності витрат і зазначає наступне:

З наданого акту виконаних робіт вбачається, що адвокатом включено до переліку платних послуг: «ознайомлення з апеляційною скаргою», «написання відзиву на апеляційну скаргу» та «складання акту виконаних робіт». Колегія суддів зауважує, що ознайомлення з апеляційною скаргою не є самостійною процесуальною послугою, яка підлягає окремій оплаті, а є невід`ємною складовою частиною підготовки відзиву. Неможливо підготувати фаховий відзив без аналізу доводів скарги. Штучний поділ єдиного процесу інтелектуальної діяльності на окремі етапи задля збільшення вартості послуг не відповідає критеріям розумності та добросовісності.

Аналіз змісту відзиву на апеляційну скаргу свідчить, що він за своєю правовою аргументацією та посиланнями на судову практику фактично дублює зміст позовної заяви, яка вже була оплачена в суді першої інстанції. У відзиві не наведено нових правових позицій чи аналізу додаткових доказів, оскільки апеляційна скарга відповідача також базується на аргументах, що вже були предметом розгляду судом першої інстанції. Відтак, підготовка такого відзиву не вимагала від адвоката значних додаткових зусиль та часу, що робить заявлену вартість явно завищеною.

Складання та підписання акту приймання-передачі наданих послуг є документуванням господарської операції між адвокатом та клієнтом для цілей бухгалтерського обліку. Ця дія носить суто технічний та адміністративний характер, не є наданням правничої допомоги в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і не спрямована на захист прав клієнта в суді. Тому покладання оплати за цей час на іншу сторону спору є безпідставним. Враховуючи незначну складність справи, яка має усталену судову практику, дублювання аргументів позовної заяви у відзиві, а також технічний характер частини заявлених робіт, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений розмір витрат (9 000 грн) є неспівмірним та завищеним.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, незначної складності роботи з підготовки відзиву (дублювання доводів) та вимог розумності, колегія суддів вважає за необхідне визначити розмір витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції на рівні 2 000 (дві тисячі) гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2024 року змінити в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.

Зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за розгляд справи у суді першої інстанції, з 17 000 (сімнадцяти тисяч) гривень 00 копійок до 5 000 (п`яти тисяч) гривень 00 копійок.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 грн у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Є. В. Болотов

Л. Д. Поливач