судді Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду Ситнік О. М.
щодо постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 грудня 2025 року в справі № 482/1058/20 (провадження № 61-4418св25)
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2024 року в складі судді Баранкевич В. О. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 березня 2025 року в складі колегії суддів Самчишиної Н. В., Коломієць В. В., Серебрякової Т. В.
у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_1 , третя особа - Виконавчий комітет Новоодеської міської ради Миколаївської області, про визнання права довічного успадковуваного володіння землею, визнання незаконним наказу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та витребування земельної ділянки
У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, у якому зазначив, що рішенням Виконавчого комітету Новоодеської міської ради Миколаївської області від 05 квітня 1991 року йому було надано земельну ділянку площею 20,00 га у довічне успадковуване володіння для ведення селянського фермерського господарства в межах Себинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області.
08 квітня 1991 року встановлено межі земельних ділянок на місцевості.
29 квітня 1991 року він отримав два примірники державного акта, які були зареєстровані Себинською сільською радою Новоодеського району Миколаївської області.
03 червня 1991 року Виконавчим комітетом Новоодеської районної ради народних депутатів Миколаївської області за ним зареєстровано Фермерське господарство «Надія» (далі - ФГ «Надія»). До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців ФГ «Надія» внесено 09 березня 1995 року.
На час звернення до суду він використовував земельну ділянку за призначенням та сплачував усі належні податки, проте у травні 2020 року дізнався про те, що Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області) передало належну йому земельну ділянку десятьом особам, по 2,00 га кожному, які невдовзі продали свої земельні ділянки ОСОБА_1 .
Посилаючись на те, що він втратив державний акт, а органи державної влади та місцевого самоврядування посилаються на неможливість видати йому копію державного акта, а також на те, що передачею спірної земельної ділянки у власність іншим особам порушено його право на довічне успадковуване володіння землею, позивач (враховуючи уточнюючі позовні вимоги) просив суд:
- визнати за ним право довічного успадковуваного володіння землею загальною площею 20,00 га, зокрема 16,00 га ріллі, 4,00 га пасовищ, наданої на підставі рішення 5-ї сесії ХХІ скликання Новоодеської районної ради народних депутатів від 05 квітня 1991 року для ведення селянського фермерського господарства в межах території Себинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області;
- визнати незаконним наказ ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 17 квітня 2020 року № 7646-сг, яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок та надано у власність земельну ділянку загальною площею 20,00 га десятьом громадянам України із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства розташованих в межах території Себинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області;
20 січня 2021 року рішенням Новоодеський районний суд Миколаївської області, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 березня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, керувався тим, що до участі у справі не залучено належних відповідачів: Новоодеську районну державну адміністрацію Миколаївської області, Себинську сільську раду Новоодеського району Миколаївської області та осіб, яким згідно з оспорюваним наказом надано у власність земельні ділянки, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Вони є сторонами спірних правовідносин, а рішення суду по суті спору (у разі задоволення позову) вплине на їхні права та обов`язки.
11 травня 2022 року постановою Верховного Суду рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 20 січня 2021 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 березня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суд першої інстанції мав по суті вирішити вимогу про витребування спірних земельних ділянок незалежно від наявності чи відсутності вимог позивача про визнання права довічного успадковуваного володіння землею, визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Оскільки за ОСОБА_1 зареєстровані спірні земельні ділянки та внесено записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28 травня 2020 року та 01 червня 2020 року, то ОСОБА_1 є належним відповідачем у цій справі, до якої і були пред`явлені вимоги про витребування спірних земельних ділянок.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати зміст спірних правовідносин, обсяг заявлених позовних вимог, дослідити наявні у справі докази та зробити висновок по суті заявлених ОСОБА_2 вимог.

Також судам, крім іншого, необхідно оцінити вимоги позивача про визнання права довічного успадковуваного володіння землею, визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на предмет ефективності та належності обраного позивачем способу захисту порушеного права (див. наприклад постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

02 грудня 2024 року рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області, залишеним без змін постановою Миколаївський апеляційний суд від 03 березня 2025 року, позов задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 земельні ділянки загальною площею 20,00 га за кадастровими номерами: :01:000:0126 та :01:000:0127, які розташовані в межах території Себинської сільської ради Миколаївського (колишнього Новоодеського) району Миколаївської області. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що позивач довів набуття ним у довічне успадковуване володіння для ведення селянського фермерського господарства земельної ділянки площею 20,00 га в межах Себинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області. Ефективним та належним способом захисту прав є позовні вимоги про її витребування у останнього набувача.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2025 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині витребування земельної ділянки скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні вказаної позовної вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/6211/14-ц, від 01 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18, від 15 червня 2021 року в справі № 922/2416/17 та інших.

ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельних ділянок, адже придбала ці земельні ділянки за відплатним, нотаріально-посвідченим договором купівлі - продажу, сплатила повну суму коштів, земельні ділянки не були обтяжені та не існувало жодних обмежень на них, в позивача відсутні передбачені нормами земельного законодавства будь-які документи на спірну земельну ділянку. Позивач не надав доказів, а суди не встановили, що ОСОБА_1 була обізнана про можливі незаконні дії попередніх власників чи розпорядника земельних ділянок.

Суди не звернули уваги на те, що всі документи були складені для передачі позивачу земельної ділянки для ведення самостійного селянського господарства, а не для такого виду користування, як довічне успадковуване володіння землею.

Не містять матеріали справи жодного посилання на реквізити державного акта та дату його реєстрації, відсутня і його копія.

Факт того, що позивач не отримав відповідних прав на спірну земельну ділянку підтверджується: листами відділу у Новоодеському районі ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 24 лютого 2020 року № 449/177-20, Новоодеської районної ради Миколаївської області від 05 травня 2020 року № Р-10/05-57, ГУ Держгеокадастру у Миколаївської області від 09 червня 2020 року № 29-14-0.22-3961/2-20. Крім того, вказував, що висновок суду про те, що ФГ «Надія» було створено на підставі спірної земельної ділянки, є хибним та не відповідає матеріалам справи.

Матеріали справи також не містять даних про тотожність земельних ділянок, вказаних позивачем, та тих, що вилучаються у ОСОБА_1 . Акт обстеження не може бути беззаперечним доказом ідентичності земельних ділянок.

Відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

10 грудня 2025 року постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 02 грудня 2024 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 березня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Верховний Суд керувався тим, що в справі встановлено, що спірна земельна ділянка надана для ведення селянського фермерського господарства в межах Себинської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області не як громадянину України - фізичній особі, а як спеціальному суб`єктові - засновнику і керівнику створюваного селянського (фермерського) господарства

Фактично після державної реєстрації селянського ФГ «Надія» та набуття ним статусу юридичної особи саме господарство стало належним землекористувачем і носієм відповідних прав та обов`язків щодо спірної земельної ділянки. Позивач ОСОБА_2 , який створив господарство, із цього моменту перестав бути самостійним суб`єктом земельних правовідносин у межах користування цією ділянкою як фізична особа.

Суди першої та апеляційної інстанцій норм закону та наведених правових висновків суду вищої інстанції не врахували та зробили помилковий висновок про часткове задоволення позову, ствердивши цим порушення прав ОСОБА_2 як фізичної особи, на яку було оформлено право постійного користування землею.

З моменту створення ФГ «Надія» відбулася фактична заміна постійного землекористувача і права та обов`язки ОСОБА_2 щодо використання земельної ділянки перейшли до фермерського господарства з дня його державної реєстрації, а тому права позивача як фізичної особи в цій справі не порушені.

Із такими висновками не погоджуюся, тому відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК України) висловлюю окрему думку.

Суди встановили, що 05 квітня 1991 року ОСОБА_2 рішенням 5-ї сесії ХХІ скликання Новоодеської районної ради народних депутатів, на підставі розробленого Миколаївською філією інституту «Укрземпроект» проєкту відведення надано у довічне успадковуване володіння земельну ділянку площею - 20,00 га (з них: ріллі - 16,00 га, пасовищ - 4,00 га), для самостійного ведення селянського господарства.

29 квітня 1991 року ОСОБА_2 отримав два примірники державного акта для подальшої їх реєстрації у Новоодеській районній раді.

На підставі рішення районної ради народних депутатів від 05 квітня 1991 року Виконавчим комітетом Новоодеської районної ради народних депутатів Миколаївської області за ОСОБА_2 зареєстровано ФГ «Надія». Відповідно до статуту ФГ «Надія» засновником і керівником господарства є ОСОБА_2 .

У 2014 році у відділі Держземагентства у Новоодеському районі Миколаївської області були в наявності відомості щодо наявності у ОСОБА_2 державного акта на земельну ділянку та права володіння земельною ділянкою ФГ «Надія», головою якого є ОСОБА_2

15 травня 2020 року за № 239/03-03 Себинська сільська рада Новоодеського району Миколаївської області надала ОСОБА_2 відповідь, що у 1991 році реєстрація та видача ОСОБА_2 державного акта на право довічного успадковуваного володіння здійснювалось сільською радою. Книга реєстрації державних актів в сільській раді відсутня, так як вона була передана на зберігання до архіву Новоодеського райвідділу Держкомзема України на підставі Указу Президента «Створення єдиної системи державних органів земельних ресурсів» від 05 січня 1996 року № 3496, разом із другими екземплярами державних актів.

17 квітня 2020 року ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області видано наказ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність без зміни цільового призначення» громадянам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (т. 1 а. с. 73).

18, 19 та 28 травня 2020 року зазначені особи продали свої земельні ділянки відповідач ОСОБА_1 .

Право довічного успадкованого володіння передбачалося ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року.

За змістом статті 6 ЗК Української РСР (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР, зокрема для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

Відповідно до статей 22 та 23 ЗК Української РСР (у тій же первинній редакції) право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2201-XII, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Закон України «Про внесення змін і доповнень до ЗК Української РСР» № 2196-XII від 13 березня 1992 року (який набрав чинності 16 травня 1992 року) виключив згадку про право довічного успадковуваного володіння та передбачив надання земель лише в приватну власність або в постійне та тимчасове користування.

Втім, виключення з кодексу правил про право довічного успадковування володіння не означало припинення цього права, як і не було передбачено його автоматичного переходу в іншу організаційну форму. Як суб`єктивне право, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, що виникло свого часу відповідно до закону, могло бути припинене лише з підстав, передбачених законом, проте в законі таких підстав наведено не було.

Відповідно до статті 7 ЗК України 1990 року користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п`яти років. У разі виробничої необхідності ці строки може бути продовжено на період, що не перевищує одного строку відповідно короткострокового або довгострокового тимчасового користування. Користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей повинно бути, як правило, довгостроковим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності: громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства; сільськогосподарським підприємствам і організаціям.

За положеннями статті 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Згідно зі статтею 23 цього Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до статті 27 ЗК України 1990 року право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Пункт 5 частини першої цієї статті не поширюється на право користування землею громадян, які ведуть фермерське господарство, протягом трьох років з часу надання земельної ділянки.

Право користування землею може бути також припинено у випадках, зазначених у статті 114 цього Кодексу.

Отже, правом постійного користування земельною ділянкою наділялася саме фізична особа, яка бажала здійснювати діяльність фермерського господарства.

Саме з намірами та діями фізичної особи пов`язувалися усі рішення, що приймалися щодо земельної ділянки.

Право постійного користування посвідчувалося виключно державним актом встановленого зразка і не вимагало укладення будь-якого іншого договору.

Створення фермерського господарства пов`язувалося саме з бажанням і можливістю фізичної особи займатися товарним сільськогосподарським виробництвом.

Продовження діяльності фермерського господарства також пов`язувалося з наявністю членів фермерського господарства чи спадкоємців, які бажали продовжити діяльність фермерського господарства.

Крім того, у статті 27 ЗК України 1990 року прямо зазначалося, що пункт 5 частини першої цієї статті (нераціональне використання земельної ділянки) не поширюється на право користування землею громадян, які ведуть селянське (фермерське) господарство, протягом трьох років з часу надання земельної ділянки.

Отже, законодавець не передбачав, що право постійного користування у повному обсязі переходить до створеного фермерського господарства, а залишав таке право за фізичною особою - громадянином, якому надавалася земельна ділянка.

Тому висновок про перехід права постійного користування земельною ділянкою у повному обсязі до фермерського господарства не ґрунтується на нормах законодавства, чинного на час набуття права користування вказаною земельною ділянкою та створення фермерського господарства позивачем.

Такий висновок є логічним, послідовним і відповідає тим завданням, які держава вирішувала під час встановлення такого виду діяльності фізичної особи - громадянина, як ведення фермерського господарства.

За результатами перегляду справи в касаційному порядку Верховний Суд мав відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 та залишити рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Суддя О. М. Ситнік