ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6365/25Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л
Провадження № 22-ц/817/1088/25 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуюча Хома М.В.

суддів Костів О. З., Храпак Н. М.,

секретар Панькевич Т.І.

з участю ОСОБА_1 та його представника -

адвоката Кушнірчука В.М.,

представника ГУНП в Тернопільській області Дзюбатого А.В.,

представника Тернопільської обласної прокуратури Марцун А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції в Тернопільській області та Тернопільської обласної прокуратури на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 вересня 2025 року, постановлене суддею Дзюбичем В.Л. у справі №607/6365/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Кушнірчука В.М. звернувся в суд з вказаним позовом.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 28 серпня 2013 року Слідчим відділом Тернопільського ВП ГУНП в Тернопільській області внесено відомості до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження №0003316 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.140 КК України. Потерпілим у кримінальному провадженні визнано ОСОБА_1 .

З приводу надмірної тривалості досудового розслідування ОСОБА_1 направлялись скарги до ГУНП в Тернопільській області та прокуратури.

02 жовтня 2023 року за результатами розгляду скарги потерпілого ОСОБА_1 слідчим суддею Тернопільського міськрайонного суду постановлено ухвалу, якою зобов`язано слідчого та прокурора у кримінальному провадженні №0003316 від 28 серпня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, не пізніше 30 (тридцяти) днів від дати постановлення ухвали, здійснити усі слідчі та процесуальні дії з метою прийняття одного із рішень для закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні.

У даній ухвалі зроблено висновок, що досудове розслідування даного кримінального провадження проводилось невиправдано тривало із незабезпеченням з поважних на те причин дотримання розумних строків для його закінчення, чим порушуються права та інтереси потерпілого на забезпечення швидкого, повного, неупередженого розслідування і отримання належного відшкодування від винної у вчиненні кримінального правопорушення особи.

27 грудня 2024 року старшим слідчим СВ Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області було винесено постанову про закриття кримінального провадження №0003316 від 28 серпня 2013 року за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.140 КК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні тривало 11 років та 4 місяці.

Вказує, що у практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема, через порушення принципу належного урядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Надмірною тривалістю та недбалим проведенням досудового розслідування кримінального провадження позивачу спричинено моральну шкоду, яка полягала у моральних стражданнях, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність.

Розмір моральної шкоди позивач визначив у сумі 10 000 грн та просив стягнути вказану суму з Держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень грошового відшкодування завданої моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Судовий збір компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В апеляційній скарзі ГУНП в Тернопільській області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що суд безпідставно застосував ст.1176 ЦК та Закон України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, оскільки спеціальні підстави відповідальності держави виникають лише у чітко визначених законом випадках, таких як виправдувальний вирок, незаконна підозра, незаконний арешт, незаконний обшук, закриття провадження за відсутністю події/складу тощо. Скасування ухвалою суду постанови слідчого про закриття провадження не входить до цього переліку, а тому моральна шкода має відшкодовуватися на загальних підставах.

Суд першої інстанції неправильно визначив, що надмірна тривалість розслідування чи скасування постанови слідчого сама по собі свідчить про моральну шкоду, оскільки згідно практикою Верховного Суду та ЄСПЛ не кожні негативні емоції є стражданням. Також вказують, що позивач не довів, які саме дії спричинили страждання, їх інтенсивність, причинний зв`язок, та не обґрунтував, чому розмір шкоди становить саме 100 000 грн.

Зазначають, що надмірна тривалість розслідування не доводить моральну шкоду, оскільки «розумний строк» є оціночним поняттям. Вказують, що на тривалість досудового розслідування вплинули карантин COVID-19 та запровадження воєнного стану у 2022 році, дані обставини обставини не залежали від органів поліції.

В апеляційній скарзі Тернопільська обласна прокуратура просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказує, що суд першої інстанції порушив норми процесуального та матеріального права.

Єдиним належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, завданої органами досудового розслідування, прокуратури чи суду, є держава, а державні органи не можуть бути самостійними відповідачами, оскільки шкода відшкодовується за рахунок держави. Вказують, що позов у даній справі пред`явлено до неналежного відповідача - Державної казначейської служби, оскільки вона не є органом, який порушив права позивача, і не повинен був залучатися як відповідач.

Вважають, що суд безпідставно визнав доведеним факт завдання моральної шкоди, оскільки позивачем не надано жодного доказу на підтвердження страждань або інших негативних переживань, документи, подані позивачем, не містять відомостей про його моральний стан, сам факт порушення прав або тривалого досудового розслідування не означає наявності моральної шкоди.

На думку заявника, стягнення моральної шкоди можливе лише при доведенні чотирьох елементів відповідальності: наявність шкоди, протиправність дій, причинний зв`язок і вина, тоді як позивачем не доведено факту шкоди та причинного зв`язку між діями органів та негативними переживаннями.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУНП в Тернопільській області Папущак П.Є. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою.

Зазначає, що тривале досудове розслідування унеможливлювало нормальну життєдіяльність, відчуття захищеності, викликало психологічний дискомфорт, стрес, розчарування. Вказує, що посилання ГУНП в Тернопільській області на оціночність поняття "розумний строк" є безпідставним, оскільки строк у понад 11 років об`єктивно не може вважатися розумним.

Вважає аргументи ГУНП в Тернопільській області про вплив карантину та воєнного стану маніпулятивними, оскільки робота органів поліції в ці періоди не припинялася, обмеження діяли лише частину 11-річного строку, тоді як затягування мало місце значно раніше до та після карантину Cоvid-19.

У відзиві на апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури Папущак П.Є. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що перекручує фактичні обставини.

Зазначає, що прокуратура відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та КПК України здійснює нагляд за дотриманням законів органами досудового розслідування, у тому числі за розумними строками, а отже може бути відповідачем у такій категорії справ, тоді як Державна казначейська служба є органом, через який держава бере участь у судових спорах та здійснює безспірне списання бюджетних коштів за рішенням суду, тому всі відповідачі у справі є належними.

Вказує, що розслідування у кримінальному провадженні №0003316 тривало 11 років і 4 місяці, тоді як провадження не було складним, багатосерійним чи багатоепізодним, що могло б об`єктивно виправдати таку тривалість. Звертає увагу, що ухвалою слідчого судді від 02.10.2023 року встановлено факт невиправданої тривалості розслідування, а слідчого та прокурора було зобов`язано завершити розслідування у 30-денний строк, який так і не був виконаний. Вважає що даний факт підтверджує системне затягування досудового розслідування.

Зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ надмірна тривалість кримінального провадження сама по собі є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши пояснення представника ГУНП в Тернопільській області Дзюбатого А.В., який доводи апеляційної скарги підтримав, пояснення представника Тернопільської обласної прокуратури Марцун А.А., яка апеляційну скаргу також підтримала, ОСОБА_1 та його представника - адвоката Кушнірчука В.М., які заперечили проти задоволення апеляційних скарг, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційних скарг в їхніх межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення.

Встановлені судом обставини справи.

В провадженні СВ Тернопільського районного управління поліції ГУНП в Тернопільській області перебувало кримінальне провадження №0003316 від 28.08.2013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 140 КК України.

У ході здійснення досудового розслідування допитано потерпілого ОСОБА_1 , який повідомив, що у 2010 році лікуючі лікарі хірургічного відділення обласної лікарні неналежно провели йому операцію на праве коліно, що призвело до ускладнення хвороби.

Постановами першого заступника керівника Тернопільської окружної прокуратури від 03.06.2022 та 21.12.2022 задоволено скарги представника потерпілого ОСОБА_1 - адвоката Майки М.Б. щодо недотримання розумних строків під час досудового розслідування кримінального провадження № 0003316 та надано процесуальному керівнику вказівки у порядку статті 308 КПК України.

Постановою слідчого від 27.10.2023 кримінальне провадження №0003316 закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 28.11.2023 постанова про закриття кримінального провадження скасована.

Процесуальним керівником 15.04.2024 надано слідчому письмові вказівки.

27.12.2024 слідчим СВ Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області прийнято рішення про закриття вказаного кримінального провадження, на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України - встановлена відсутність у діянні складу кримінального правопорушення.

Законність прийнятого рішення була об`єктом перевірки слідчим суддею Тернопільського міськрайонного суду, що підтверджується ухвалою від 05.02.2025 та колегією суддів Тернопільського апеляційного суду від 03.03.2025, яким відмовлено у задоволенні скарги на постанову слідчого про закриття кримінального провадження №0003316.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що протиправність дій органів досудового розслідування встановлена вищенаведеними ухвалами слідчих суддів, та саме факт необхідності неодноразового оскарження таких дій, доказування своєї правоти, свідчить про наявність спричинення ОСОБА_1 як потерпілому моральних страждань та причинно-наслідкового зв`язку між цими протиправними діями (бездіяльністю) органів державної влади та заподіяною шкодою.

Оскільки такі порушення права позивача були неодноразовими, тривали значний проміжок часу, то суд прийшов до висновку, щодо позивачем доведено спричинення йому моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 50 000 грн, суд першої інстанції, виходячи з вимог розумності і справедливості, також взяв до уваги характер та тривалість, глибину моральних страждань позивача, переживань, час, витрачений на захист своїх прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Наявність зазначених вище обставин згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України підлягає доказуванню позивачем.

Положеннями статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2022 року в справі № 686/5244/21 (провадження № 61-14316 св 21) зазначено, що: «правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності.

Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див.mutatis mutandis$ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції»(Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2,Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16 (провадження № 61-5805св20), від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19 (провадження № 61-1452св21), від 01 грудня 2021 року в справі № 308/14232/18 (провадження № 61-10961св20), від 23 лютого 2022 року в справі № 646/5368/19 (провадження № 61-15330св21).

Суд першої інстанцій встановив певні факти, які можуть свідчити про надмірну тривалість досудового розслідування. Так, за час здійснення досудового розслідування кримінальне провадження № 0003316 від 28.08.2013 року неодноразово закривалось.

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 жовтня 2023 року встановлено, що досудове розслідування даного кримінального провадження проводилось невиправдано тривало із незабезпеченням з поважних на те причин дотримання розумних строків для його закінчення, чим порушуються права та інтереси потерпілого на забезпечення швидкого, повного, неупередженого розслідування і отримання належного відшкодування від винної у вчиненні кримінального правопорушення особи.

Колегія суддів погоджується, що встановлені судом першої інстанції фактичні обставини свідчать про надзвичайну тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні, розслідування тривало з серпня 2013 року, тобто більше 11 років.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v.Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v.Ukraine), заява № 14183/02).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При вирішенні таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Отже, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy NikolayevichSvanov v. Ukraine), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Росії» (№ 2) (Burdov v. Russia (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди».

Аналогічна позиція викладена у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» (Romashov v.Ukraine), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

Таким чином, має місце факт заподіяння моральної шкоди діями відповідача, а саме винесенням необґрунтованих рішень про закриття кримінального провадження, тривалою бездіяльністю посадових осіб, пов`язаною з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України з метою ефективного розслідування кримінальних правопорушень.

Доводи апеляційної скарги ГУНП в Тернопільській області щодо безпідставного застосування ст.1176 ЦК України та Закону України Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконним діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, суд не бере до уваги з огляду на те, що такі норми судом першої інстанції не застосовувались, а моральна шкода стягнута на підставі ст. 1173, 1174 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги ГУНП в Тернопільській області щодо відсутності причинно-наслідкового зв`язку між діями ГУНП в Тернопільській області та настанням моральної шкоди, колегія суддів оцінює критично, з огляду на те, що моральні страждання позивача були спричинені саме тривалим неналежним виконанням органом досудового розслідування обовязків щодо проведення досудового розслідування, постанови про закриття систематично скасовувалися як незаконні, внаслідок чого позивач він переживав невизначеність, розчарування, відчуття несправедливості, вимушеність роками звертатися до прокуратури й суду.

Доводи апеляційної скарги ГУНП в Тернопільській області про те, що надмірна тривалість досудового розслідування зумовлена карантином за запровадженням воєнного стану, колегія суддів відхиляє, оскільки COVID-19 та воєнний стан діяли лише частину періоду (приблизно 4 роки).

Крім цього, у ці періоди органи, що проводять досудове розслідування, працювали у штатному або посиленому режимі та не було введено обмежень на проведення розслідувань.

Обмеження, які діяли під час пандемії та діють зараз, не звільняють орган досудового розслідування від виконання обов`язків, оскільки відповідно до ст. 19 Конституції України органи влади зобов`язані діяти у межах повноважень і у спосіб, передбачений законом. Карантин чи воєнний стан не скасовували вимоги дотримання розумних строків.

Доводи апеляційної скарги Тернопільської обласної прокуратури щодо неналежного відповідача колегія суддів відхиляє, оскільки у спорах про відшкодування шкоди, завданої діями органів досудового розслідування або прокуратури, відповідачами можуть бути держава Україна, відповідний орган, який здійснював слідчі дії та орган, що здійснює касове виконання рішень (ДКСУ).

Верховний Суд неодноразово вказував, що позивач має право визначати коло відповідачів, а участь конкретного органу не виключається, оскільки саме через його діяльність або бездіяльність держава реалізує свої владні повноваження.

Доводи апеляційної скарги Тернопільської обласної прокуратури щодо відсутності доказів настання моральної школи колегія суддів оцінює критично, оскільки моральна шкода не потребує спеціального документального підтвердження, адже визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення (ст.23 ЦК України).

Крім того, моральна шкода - це нематеріальні страждання, які не мають документального прояву, а достатнім доказом є фактичні обставини, що об`єктивно могли спричинити страждання.

Слід врахувати, що кримінальне провадження, в рамках якого бездіяльністю органу досудового розслідування позивачу завдано моральну шкоду, безпосередньо стосується його прав як потерпілого у кримінальному провадженні. У зв`язку з невиправданою тривалістю кримінального провадження ОСОБА_1 був змушений відвідувати органи досудового розслідування та суд, звертатися з відповідними клопотаннями, що не входить до його звичайної діяльності та призводить до моральних страждань.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди у сумі 50 000 грн, який є таким, що відповідає засадам розумності та справедливості, а також враховує ступінь моральних страждань позивача та обставини порушення його прав надмірною тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційних скаргах, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 375,382-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Тернопільській області та Тернопільської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 15 грудня 2025 року.

Головуюча М.В. Хома

Судді О.З. Костів

Н.М. Храпак