Дата документу 16.12.2025 Справа № 334/5737/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/5737/25 Головуючий у 1-й інстанції: Фетісов М. В.
Провадження № 22-ц/807/1934/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Кухаря С.В., Трофимової Д.А., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» про відшкодування шкоди за вимушений прогул та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, до Запорізької дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта» про відшкодування шкоди за вимушений прогул та моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона наказом дирекції АТ «Укрпошта» від 05 червня 2018 року № 2079 К прийнята на роботу з 06 червня 2018 року на посаду оператора поштового зв`язку 111 класу відділення поштового зв`язку Запоріжжя 35 1 групи. Наказом Запорізької дирекції АТ «Укрпошта» від 15 серпня 2018 року № 3649 К вона була звільнена з посади за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Вважає, що вона була звільнена незаконно без жодної поважної причини без попередження та виплат за цей час, отримавши брехливий запис у трудовій книжці «За власним бажанням», що не відповідає дійсності. Вона виконувала всі службові обов`язки під час роботи, згідно зі службовою інструкцією. Добиралась на роботу кожен день з іншого берега міста. Одного разу у серпні 2018 року запізнилась не певну кількість хвилин. Причиною запізнення на роботу стали транспортні причини. Отже, вважає, що вона була звільнена не за власним бажанням. як зазначено відповідачем, а з підстав запізнення на роботу, що є грубим порушенням її трудових прав, оскільки дане запізнення відбулося з транспортних причин; при звільнені їй не були виплачені належні до виплати суми.

Розрахунок шкоди за вимушений прогул проведений нею із розрахунку заробітної плати, яка нараховується в Україні за липень 2025 року. З приводу визначення розміру моральної шкоди вона має складності, проте вона зазнала її.

На підставі викладеного просила суд стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушений прогул у сумі 673 818,28 гривень та моральну шкоду.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки всім доказам у справі, що вона була звільнена АТ «Укрпошта» без жодної законної на те підстави, так як добросовісно виконувала свої посадові обов`язки; звільнена була не з підстав «за власним бажанням», як зазначено відповідачем, а з підстав запізнення на роботу, що є грубим порушенням її трудових прав, оскільки дане запізнення відбулося з транспортних причин; при звільнені їй не були виплачені належні до виплати суми. Оскільки позивача звільнено без законних підстав, то Підприємство зобов`язане виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення рекомендованих поштових відправлень судової повістки (а.с.96) до апеляційного суду не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надала. Крім того, ОСОБА_1 разом з апеляційною скаргою звернулася до апеляційного суду із клопотанням, в якому просила зокрема справу розглянути без участі апелянта, оскільки немає можливості бути присутньою при судовому розгляді, посилаючись також на військовий стан, стан здоров`я (а.с.58,92).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки ОСОБА_1 була належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, яка реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, прохала розглядати справу за її відсутності, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності ОСОБА_1 ..

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 проведено з дотриманням вимог закону. Твердження позивача про порушення відповідачем трудового законодавства, як і те, що її примусили написати заяву про звільнення за власним бажанням не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Оскільки позивачкою не доведено, що вона була звільнена відповідачем без законної підстави, відсутні підстави для стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Доказів того, що під час звільнення не були виплачені всі належній їй до виплати суми, матеріали справи не містять.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 04 червня 2018 року ОСОБА_1 подала заяву т.в.о. директора ПАТ «Укрпошта» про прийняття її на роботу оператором ІІІ класу Відділення поштового зв`язку Запоріжжя 35 з 06 червня 2018 року та зазначила, що з графіком та умовами роботи, з оплатою праці ознайомлена та згодна (а.с.38).

05 червня 2018 року ОСОБА_1 підписана згода на збір та обробку персональних даних, заведена особова картка працівника № 7844 (а.с.40).

Згідно з наказом Запорізької дирекції ПАТ «Укрпошта» від 05 червня 2018 року № 2079-к ОСОБА_1 прийнята на роботу оператора поштового зв`язку ІІІ класу Відділення поштового зв`язку Запоріжжя 35 1 групи з 06 червня 2018 року (а.с.16,37).

Відповідно до Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5) у червні - серпні 2018 року працювала в Запорізькій дирекції Акціонерного товариства «Укрпошта». Заробіток для нарахування пенсії становив: у червні 3 396,23 гривень, липні 3 818,28 гривень та у серпні 2 648,30 гривень (а.с.5-6).

15 серпня 2018 року ОСОБА_1 подана заява директору ОСОБА_2 про звільнення за власним бажанням з 15 серпня 2018 року (а.с.41).

Наказом (розпорядженням) Запорізької дирекції ПАТ «Укрпошта» № 3649-К про припинення трудового договору (контракту) від 15 серпня 2018 року ОСОБА_1 на підставі заяви від 15 серпня 2018 року звільнена з 15 серпня 2018 року за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України з виплатою компенсації за п`ять календарних днів невикористаної щорічної відпустки, з них за період з 06 червня 2018 року по 15 серпня 2018 року - 5 календарних днів. З вказаним наказом (розпорядженням) позивачка ознайомилась 15 серпня 2018 року (а.с.42).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Статтею 1 Протоколу № 12 до Конвенції про захист прав людини і осноположних свобод передбачено, що здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 4 Конвенції МОП № 158 1982 року передбачено, що трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

До трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина перша статті 3 КЗпП України).

Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем-фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець-фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (речення перше частини першої статті 21 КЗпП України).

Однією з підстав припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи працівника (пункт 4 частини першої статті 36 КЗпП України), зокрема розірвання з цієї ініціативи трудового договору, укладеного на невизначений строк (стаття 38 КЗпП України).

При зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що вона була звільнена відповідачем 15.08.2018 року з формулюванням «За власним бажанням». Проте наполягає, що вказане формулювання не відповідає дійсності, оскільки підставою звільнення стало те, що вона запізнилась на роботу.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у справах про звільнення за статтею 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 наказом Запорізької дирекції АТ «Укрпошта» від 05 червня 2018 року №2079-к, табельний номер 10719329, прийнята на роботу з 06 червня 2018 року на посаду оператора поштового зв`язку ІІІ класу Відділення поштового зв`язку Запоріжжя 35 1 групи. Підставою для видання вищезазначеного наказу є письмова заява ОСОБА_1 про прийняття її на посаду оператора поштового зв`язку ІІІ класу.

15 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до керівництва Запорізької дирекції АТ «Укрпошта» з письмовою заявою про звільнення її за власним бажанням з 15 серпня 2018 року.

Наказом Запорізької дирекції АТ «Укрпошта» від 15 серпня 2018 року №3649-К про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 , табельний номер 10719329, звільнена 15 серпня 2018 року на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Наказом зазначено, виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, з них за період роботи: з 06 червня 2018 року по 15 серпня 2015 року 5 календарних днів.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 не доведено належними, достовірними та достатніми доказами те, що її примусили написати заяву про звільнення за власним бажанням. Будь-яких доказів на підтвердження здійснення на неї тиску з боку керівництва відповідача або його неправомірних дій, позивачка не надала, як то (письмові звернення до роботодавця; звернення до державних органів, які здійснюють контроль за дотриманням трудового законодавства; звернення до правоохоронних органів тощо).

Напроти, в матеріалах справи міститься власноруч написана заява ОСОБА_1 адресована директору підприємства про звільнення її з роботи за власним бажанням з 15 серпня 2018 року.

Належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що заяву від 15 серпня 2018 року про звільнення за власним бажанням ОСОБА_1 не писала та її не підписувала, директору підприємства не подавала, матеріали справи не містять.

У зв`язку з чим є правильні висновки суду першої інстанції, що звільнення позивачки здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства на підставі її особистого волевиявлення.

Доводи апеляційної скарги щодо написання нею заяви про звільнення за власним бажанням від 15 серпня 2018 року відбулося за ініціативи відповідача через запізнення на роботу з незалежних від неї транспортних причин не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що ОСОБА_1 написала 15 серпня 2018 року заяву на звільнення за власним бажанням під примусом.

Предметом позову у даній справі є вимоги: про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, стягнення належних до виплати сум при звільненні.

У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

Вказане також узгоджується з пунктом 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713) яким передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Відповідно до підпункту 2.2.12 пункту 2.2 розділу 2 Інструкції № 114/8713 до фонду додаткової заробітної плати включається оплата за невідпрацьований час, зокрема, оплата простоїв не з вини працівника.

У розділі 3 Інструкції № 114/8713 закріплено вичерпний перелік виплат, що не належать до фонду оплати праці. Згідно з пунктом 3.9 розділу 3 вказаної Інструкції до фонду оплати праці не належать суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

В Інструкції № 114/8713 середній заробіток за час вимушеного прогулу не віднесено до вичерпного переліку виплат, що не належать до фонду оплати праці.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 зроблено висновок, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати бо є заробітною платою.

Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці.

На підставі системного аналізу наведених положень трудового законодавства Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові виснувала, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.

Враховуючи також Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року у справі № 1-р/2025 у справі № 1-7/2024 ( 337/24), яким визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статі 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, яка втратила чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, тому доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом з пропуском тримісячного строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки позивачка має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу без обмеження будь-яким строком.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У частинах першій, другій статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Оскільки при розгляді даного спору як судом першої так і судом апеляційної інстанції не встановлено факту незаконного звільнення ОСОБА_1 , тому не має підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також відсутні підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки протиправної поведінки відповідача при звільненні ОСОБА_1 не доведено.

При цьому слід зауважити, що ОСОБА_1 не заявляла вимогу про поновлення її на роботі.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Як зазначено відповідачем у відзиві на позовну заяву, на виконання ст. 116 КЗпП України, у день звільнення з працівником ОСОБА_1 було здійснено повний розрахунок за відпрацьований час та компенсація за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, з них за період роботи: з 06.06.2018 року по 15.08.2018 року, що також зазначено в наказі про звільнення № 36-49 К від 15 серпня 2018 року.

Факт нарахування та отримання позивачем заробітної плати у червні серпні 2018 року (червні 3 396,23 гривень, липні 3 818,28 гривень, серпні 2 648,30 гривень) також підтверджується Реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (Форма ОК-5). Зазначений заробіток враховувався для нарахування пенсії позивачки, що нею не заперечувалося.

З огляду на те, що відповідачем надані належні докази, які свідчать про те, що при звільненні ОСОБА_1 були виплачені всі належні їй до сплати суми, протилежного матеріали справи не містять, тому є правильні висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі заявник.

З урахуванням вищевикладеного, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обгрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що апеляційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2025 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 19 грудня 2025 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Кухар С.В. Трофимова Д.А.