Номер провадження: 22-ц/813/6025/25
Справа № 947/4340/25
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

29 січня 2025 року позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на частки 2/5 часток у праві спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_1 27 липня 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М., реєстровий номер 610; визнати недійсним свідоцтво право на спадщину за заповітом на 3/4 частки 2/5 часток у праві спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_2 27 липня 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М., реєстровий номер 611.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27.01.1963, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим Костянтинівським міським РАЦС Донецької області. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис 7788.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з 2/5 (двох п`ятих) часток в праві спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та в цілому складається з: житлового будинку, на плані у технічному паспорті зображеного під літерою «А», житловою площею 78,4 кв.м, загальною площею 124,4 кв.м., «Е» сарай, «Ж» сарай, «П» сарай, «з» вбиральня, «р» вбиральня, «И» погріб, «О» гараж, № 1-7 - огорожа, І, II мостіння.

Зазначає, що за життя ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений 16.10.2013 державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Ставнійчук А.О., яким на випадок своєї смерті заповідала своєму сину, ОСОБА_2 , все її майно, де б воно не знаходилось, та з чого б не складалось.

27 липня 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М. ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 часток зазначених вище 2/5 часток будинку АДРЕСА_1 . Того ж дня, позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 вказаної частки будинку на підставі ст. 1241 ЦК України.

Не погодившись із розміром отриманої у спадок частки, ОСОБА_1 звернувся до суду. Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.09.2024 року за ОСОБА_1 визнано право власності у порядку спадкування на 1/2 частину спадкового майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що наразі у позивача наявні два чинних правовстановлюючих документа на одне й те саме майно, але в різних частках, що позбавляє його можливості зареєструвати набуте право власності на 1/2 частку спадкового майна на підставі рішення суду. Стверджує, що наявність у ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 3/4 частки будинку не відповідає наявним на теперішній час часткам, які належать спадкоємцям, що становить перешкоди у здійсненні реєстрації права власності ОСОБА_1 на 1/2 частку спадкового майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київським районного суду м. Одеси від 24 квітня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позовних вимог.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 27.01.1963 року, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданим Костянтинівським міським РАЦС Донецької області.

16 жовтня 2013 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Ставнійчук А.О., яким на випадок своєї смерті заповідала своєму сину, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , все її майно, де б воно не знаходилось, та з чого б не складалось.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла, про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видано Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис 7788.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на спадкове майно, яке складається з 2/5 (двох п`ятих) часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та в цілому складається з: житлового будинку, на плані у технічному паспорті зображеного під літерою «А», житловою площею 78,4 кв.м, загальною площею 124,4 кв.м., «Е» сарай, «Ж» сарай, «П» сарай, «з» вбиральня, «р» вбиральня, «И» погріб, «О» гараж, № 1-7 - огорожа, І, II мостіння.

Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М. 27.07.2023 року було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 3/4 частки житлового будинку, який складається з 2/5 часток в праві спільної часткової власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М. 27.07.2023 року було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на 1/4 частки житлового будинку, який складається з 2/5 часток в праві спільної часткової власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2024 року визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності у порядку спадкування на 1/2 частину спадкового майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (Постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до положень статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з підпунктами 4.1, 4.2 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок; у редакції, чинній на момент відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину), при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин.

Відповідно до статі 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі №296/10637/15-ц та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що заповіт, складений 16.10.2013 року ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Ставнійчук А.О., яким вона заповідала своєму сину, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , все майно, де б воно не знаходилось, та з чого б не складалось, недійсним не визнавався.

Таким чином, спадкоємцем щодо майна померлої ОСОБА_3 , за заповітом, є її син відповідач по справі ОСОБА_2 .

Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦПК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Оскільки позивач по справі ОСОБА_1 , на момент смерті спадкодавиці ОСОБА_3 був непрацездатним вдівцем, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М., 27.07.2023 року, було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на 1/4 частки житлового будинку, який складається з 2/5 часток в праві спільної часткової власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На час ухвалення заочного рішення від 19 вересня 2024 року по справі №947/7255/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, яким визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності у порядку спадкування на 1/2 частину спадкового майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уже були видані, на що суд уваги не звернув.

Також суд першої інстанції вмотивовано звернув увагу, що спадкове майно - житловий будинок, який складається з 2/5 часток в праві спільної часткової власності та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належав ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.01.1988 року та був її особистим майном, у зв`язку з чим положення статей 60, 61 Сімейного Кодексу України нотаріусом не застосовувались.

Разом з тим, ОСОБА_1 з позовом про визнання спадкового майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ до суду не звертався.

Крім того, в рішенні суду 19 вересня 2024 року по справі №947/7255/24 не зазначено, на яке саме майно визнано за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тому є підстави вважати, що це інше майно, питання щодо поділу якого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М. не вирішувалося.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 розділу І книги ІІІ ЦК України, в тому числі шляхом витребування спадкового майна у порядку статті 388 ЦК України (постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року в справі№ 463/6829/21-ц.

Оспорювати свідоцтво про право на спадщину може лише особа, яка має право на спадщину (стаття 1301 ЦК України), а витребувати спадкове майно вправі спадкоємець (тобто особа, статус спадкоємця якого підтверджений), що прийняв спадщину (статті 1296, 1298 ЦК України). Вказана позиція викладена в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.05.2024 року по цивільній справі №206/851/23.

Таким чином, позивач обрав неналежним спосіб захисту порушеного права. У випадку, якщо позивач вважає, що є спадкоємцем 1/2 частини спадкового майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , йому слід звертатися з позовом про витребування спадкового майна, а не з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. При цьому, позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 (п.57), від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 (п.40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п.89), від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (п.7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п.54 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі №925/642/19, п.77 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №378/596/16-ц).

При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (Постанова Верховного Суду від 22.12.2021 у справі №523/8951/20 (провадження № 61-10813св21).

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах, а тому у задоволенні позовних вимог дійсно слід відмовити, оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Колегія суддів зазначає, що з врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість виготовлення повного судового рішення у строки, передбачені національним законодавством, а також застосування стабілізаційних графіків відключення світла, апеляційної інстанції було здійснено виготовлення повного тексту судового рішення 19 грудня 2025 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19 грудня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда