Провадження №: 6/336/463/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Худіної О.О.

при секретарі Дорошенко К.В.

розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Литвинець Юрій Володимирович, відповідач ОСОБА_2 про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення,

В С Т А Н О В И В:

03.12.2025 в провадження судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Худіної О.О. надійшла заява ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Литвинець Юрій Володимирович, відповідач ОСОБА_2 про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування заяви вказав, що Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.03.2015 у справі № 226/1004/15-ц з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/4 частини доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 10.02.2015 року та до повноліття дитини.

Проте, Відповідач, майже 10 років, навмисно не виконує означене рішення суду, навіть після вжитих до нього держвиконавцем заходів, зокрема накладення штрафу.

Невиконання рішення суду призводить до порушення прав дитини бути забезпеченою її батьком.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частинами 2-4 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість врахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, за її межами.

В абзаці 3 пункту 2.1 мотивувальної частини рішення від 26 червня 2013 року № 5- рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Також у рішенні від 26 червня 2013 року Конституційний Суд України врахував практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі "Шмалько проти України", заява № 60750/00, зазначив, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

В пункті 2.1 мотивувальної частини рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019, на підставі аналізу статей 3, 8, частини 1 та 2 статті 55, частини 1 та 2 статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку, Конституційний Суд України вказав на те, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" наголосив на тому, що відповідно до усталеного прецедентного права пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Отже, стадія виконання судового рішення має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах "Алпатов та інші проти України", "Робота та інші проти України", "Варава та інші проти України", "ПМП "Фея" та інші проти України"), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, слідує однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою статті 129-1 Конституції України. Тому обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту. Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено відповідний обов`язок. Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії задля організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Слід врахувати правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 26.01.2021 по справі №611/26/17, підтриману у постанові від 19.08.2024 у справі №640/24801/19, відповідно до якої «обов`язковість судового рішення» означає, що воно буде виконано своєчасно (у розумні строки), належним чином (у спосіб, визначений судом) та у повному обсязі (у точній відповідності до приписів мотивувальної та резолютивної частин рішення).

Згідно зі статтею 453 -1 ЦПК України - Суд, який розглянув справу як суд першої інстанції, за письмовою заявою стягувача може зобов`язати боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в цивільних справах що виникають із сімейних правовідносин. Стягувач може звернутися до суду із заявою, передбаченою частиною першою цієї статті, в разі невиконання боржником судового рішення та за умови відкриття виконавчого провадження.

Статтею 453-2 ЦПК України визначено, що Суд розглядає заяву про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні за правилами статті 450 цього Кодексу. За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання боржником відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців. Ухвала суду про задоволення заяви та зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення є остаточною і оскарженню не підлягає.

Вважає, що за відсутності такого заходу судового контролю як зобов`язання Відповідача подати звіт про виконання судового рішення воно залишиться невиконаним.

З огляду на викладене, представник заявника просить суд зобов`язати ОСОБА_2 подати у 30-денний строк звіт про виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.03.2015 у справі № 226/1004/15-ц.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.12.2025 заяву прийнято до провадження, призначено до розгляду в порядку письмового провадження, копія ухвали направлена сторонам, ОСОБА_2 зобов`язано протягом 3-х днів від дня отримання ухвали подати до суду письмові пояснення щодо заяви.

Станом на 18 грудня 2025 року пояснень від ОСОБА_2 до суду не надходило.

Суд не вбачає необхідності викликати сторони в судове засідання, враховуючи характер вирішуваного питання, що відповідає вимогам ст. 453-1 ЦПК України.

У зв`язку з цим, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.03.2015 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та коштів на утримання позивача до досягнення дитиною 3-х років та на утримання дитини до досягнення останньою повноліття було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 щомісячно частину його доходу на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 10.02.2015 р. до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку; стягнуто з ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_1 щомісячно 1/6 частину його доходу, починаючи з 19.02.2015 до досягнення дитиною 3-річного віку (до ІНФОРМАЦІЯ_3 ), а також стягнуто судові витрати.

Рішення суду набрало законної сили 02.04.2015.

02.04.2015 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя по справі було видано виконавчий лист.

18.05.2015 виконавчий лист від 02.04.2015 № 336/1004/15-ц було надано для примусового виконання до Центрального ВДВС у м. Запоріжжі ПМУ МЮ (м. Одеса).

20.05.2015 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

20.05.2015,14.03.2017 винесено постанову про передачу ВД на виконання до підприємства, установи, організації.

27.11.2018 винесено постанову про прийняття до виконання виконавчого провадження.

16.03.2019 винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, тимчасового обмеження боржника у праві полювання, тимчасового обмеження боржника у праві користування зброєю, тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

04.09.2029 винесено постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду з України, а також скасування обмежень у праві полювання, користування зброєю, праві керування транспортними засобами.

13.01.2020 винесено постанову про передачу матеріалів виконавчого провадження, а також постанову про прийняття до виконавчого провадження.

03.12.2020, 05.10.2021, ОСОБА_1 роз`яснено про право на звернення до органів досудового розслідування.

10.05.2023 винесено постанову про передачу матеріалів виконавчого провадження, а також 11.05.2023 постанову про прийняття до виконавчого провадження.

02.01.2024 було здійснено звернення стягнення на кошти на рахунках боржника, а також постанову про арешт коштів боржника.

04.01.2024 внесено відомості про боржника до Єдиного реєстру боржників, та винесено відповідну постанову.

04.01.2024 винесено постанову про тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, у праві користування зброєю, праві полювання. А також про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

04.01.2024 було винесено постанову про накладення штрафу у зв`язку із не сплатою аліментів більше року.

Таким чином, судом встановлено, що з моменту набрання рішення суду законної сили, та відповідно відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_2 не виконує судове рішення.

На даний час рішення суду залишається невиконаним.

Статтею 453-1 ЦПК України передбачено, що суд, який розглянув справу як суд першої інстанції, за письмовою заявою стягувача може зобов`язати боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в цивільних справах: що виникають із трудових правовідносин; що виникають із сімейних правовідносин; щодо відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення; щодо відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду; щодо відшкодування моральної шкоди; щодо захисту прав споживачів; щодо захисту честі, гідності та ділової репутації; в інших спорах немайнового характеру.

Відповідно дост.453-2 ЦПК України, суд розглядає заяву про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення (крім заяви, передбаченої частиною п`ятою статті 453-1 цього Кодексу) протягом десяти днів з дня її надходження в порядку письмового провадження, а за ініціативою суду чи клопотанням заявника - у судовому засіданні за правилами статті 450 цього Кодексу. За наслідками розгляду заяви суд постановляє ухвалу про її задоволення або відмову у задоволенні та зобов`язання боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Встановлений судом строк для подання звіту про виконання судового рішення має бути достатнім для його підготовки. Достатнім є строк, який становить не менше десяти календарних днів з дня отримання боржником відповідної ухвали та не перевищує трьох місяців. Ухвалу суду про відмову у задоволенні заяви може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції. Постанова суду апеляційної інстанції за результатами перегляду ухвали є остаточною і оскарженню не підлягає. Ухвала суду про задоволення заяви та зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення є остаточною і оскарженню не підлягає. Заперечення на таку ухвалу включаються до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 453-4 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно до положень ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.1ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а судовий захист неможливо повноцінно здійснити без обов`язковості виконання судових рішень.

Стаття 9 Конституції України визначає, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 30.06.2009 № 16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини). Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 зазначив, що право на судовий захист, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, що остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося. Одним з механізмів, спрямованих на забезпечення ефективності судового рішення, тобто на його виконання, є судовий контроль.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IVвизначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19 лютого 2009 року). Невиконанням рішення суду, яке набуло законної сили, підривається як авторитет судової гілки влади, так і авторитет демократичної держави в цілому. Виконання рішення суду забезпечує довіру суспільства до суду, оскільки довіра людини до суду формується не тільки через призму справедливого судового рішення, а й зокрема через виконання цього рішення.

Невиконання рішення суду формує недовіру людини до суду, що недопустимо в демократичній державі. Водночас, суб`єкт владних повноважень, який є стороною у справі, має бути зразком для громадськості щодо належного виконання рішення суду, не чекаючи при цьому примусового виконання такого рішення суду або встановлення судового контролю щодо виконання рішення суду.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що є підстави постановити ухвалу про зобов`язання ОСОБА_2 подати звіт про виконання рішення суду після постановлення рішення у справі, а тому заява ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 258-261,453-1,453-2 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Литвинець Юрій Володимирович, відповідач ОСОБА_2 про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення- задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , протягом 30 днів з дня отримання копії даної ухвали, подати до суду звіт про виконання судового рішення від 13 березня 2015 року по справі № 336/1004/15-ц (провадження 2/336/1002/2015).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.О. Худіна