Провадження № 22-ц/812/2086/25 Головуючий суду першої інстанції Максютенко О. А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року м. Миколаїв Справа № 484/2716/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер-Агро» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 вересня 2025 року, повне судове рішення складено 19 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Максютенко О.А., в залі судового засідання в м. Первомайськ, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер-Агро» про стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою без правових підстав,

В С Т А Н О В И В:

16 травня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі ТОВ «Агрофірма Корнацьких»), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер-Агро» (далі ТОВ «Партнер-Агро») про стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою без правових підстав.

Позов мотивований тим, що 29 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Партнер Агро», був укладений договір оренди належної позивачці земельної ділянки площею 1,9705 га, розташованої на території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, кадастровий номер :02:000:0368. Згідно вказаного договору оренди, позивачка передала ТОВ «Партнер Агро» у строкове платне користування на 20 років вказану земельну ділянку.

Цей договір оренди зареєстровано у відділі Держкомзему у Первомайському районі за № 04166, про що у Державному реєстрі земель зроблено запис від 29 грудня 2012 року.

ОСОБА_1 виконала свій обов`язок належним чином щодо передачі земельної ділянки у користування ТОВ «Партнер Агро».

Пунктом 9 договору оренди землі визначено що орендна плата виплачується позивачці в розмірі 5% від нормативно-грошової оцінки землі і повинна бути сплачена до 31.12 щорічно, що становить 2 016.42 грн.

У разі не внесення орендної платив строки, передбачені договором, справляється пеня у розмірі 0.01% від несплаченої суми за кожен день прострочки (пункт14 Договору).

Відповідач з моменту укладення угоди, її умови щодо виплати коштів не виконав.

Позивачка не отримала орендну плату за договором з моменту його укладення, про що свідчать податкові повідомлення про оплату земельного податку.

Обставина того, що ТОВ «Партнер Агро» як орендар земельної ділянки не має можливості сплачувати орендну плату з незалежних від нього причин, так як земельна ділянка відповідача фактично використовується ТОВ «Агрофірма Корнацьких» встановлена в рішенні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 15 лютого 2024 року у справі 484/4376/23.

На думку позивачки, фактичний користувач ТОВ «Агрофірма Корнацьких» без достатніх правових підстав за рахунок власника земельної ділянки зберігає у себе кошти, які мав у вигляді орендної плати отримати останній та зобов`язаний ці кошти повернути власнику на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України.

Предметом позову у цій справі є стягнення з фактичного користувача безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою.

Відповідно до повідомлення ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області вартість 1 га ріллі по Миколаївській області складає 27 038 грн щорічна орендна плата складає: 27 038 грн х 1,9350 га х 5% = 2 615,90 грн.

Позивачка вважає, що сума неотриманої нею орендної плати за 2012-2024 роки становить 2 615.90 грн х 12 років=31 390.80 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на її користь безпідставно збережені кошти орендної плати за фактичне користування без правових підстав земельною ділянкою за 2012-2024 роки в сумі 31 390.80 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 вересня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту своїх прав власника земельної ділянки, у даному спорі належним відповідачем є «Партер-Агро», а не ТОВ «Агрофірма Корнацьких» з огляду на те, що на момент укладення договору оренди між позивачем та третьою особою, вже існував спір щодо земельної ділянки. Земельна ділянка на період укладення договору оренди перебувала у фактичному володінні третьої особи - ТОВ «Агрофірма Корнацьких».

Не погодившись з рішення суду, ТОВ «Партнер-Агро» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про обрання позивачкою неналежного способу захисту свого права суперечить положенням закону та фактичним обставинам справи, фактично є незаконною відмовою позивачці в доступі до правосуддя.

Відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Вина для кондикційних зобов`язань не має значення.

ТОВ «Партнер-Агро» звільняється від обов`язку сплати орендної плати, оскільки неможливість використання земельної ділянки настала через самовільне зайняття землі ТОВ «Агрофірма Корнацьких» - обставину, за яку орендар не відповідає.

Саме через деліктну поведінку відповідача позивачка не отримала орендну плату у відповідні періоди. Правовідносини оренди на підставі укладеного між позивачкою та третьою особою договору не є предметом цього спору, не підлягають встановленню та доведенню їх доказами.

Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме не застосував положення статей 762, 1212 Цивільного кодексу України, що відповідно до частини 1 статті 376 Цивільного процесуального кодексу України є підставою для скасування судового рішення.

Зазначені в судовому рішенні висновки суду є внутрішньо суперечливими та не узгоджуються з преюдиційно встановленими обставинами, викладеними в рішеннях господарських судів.

Нівелювання судом першої інстанції змісту і наслідків для відповідача судових рішень у справі № 915/1111/13 порушує принципи: верховенства права, остаточності судового рішення, правової визначеності.

Позиція суду першої інстанції щодо недобросовісності сторін при укладенні договору оренди землі, спростовується встановленими у судових рішеннях у справі № 915/1111/13 обставинами.

Суд першої інстанції всупереч зазначеним судовим рішенням у господарській справі ставить в залежність правомочності власника майна на передачу його в користування від дій особи, що вчинила делікт самовільне зайняття цього майна.

Суд першої інстанції фактично оцінив лише договір оренди землі, укладений між позивачкою та третьою особою, відхиливши інші докази подані учасниками справи.

Обставини отримання землі позивачкою у власність, окрім самого факту належності прав власності позивачці, порядок складення документів за правочином оренди не є предметом розгляду в цій справі, не підлягають дослідженню та оцінці.

Однак суд першої інстанції вийшов за межі поданого позову та встановив обставини, що не мають значення для справи, не були предметом дослідження та не підтверджені доказами. Висновок суду про те, що позивачці та орендарю було достеменно відомо про фактичне володіння земельною ділянкою відповідачем на момент укладення договору, про недобросовісність при укладенні договору оренди підлягає виключенню з мотивувальної частини оскаржуваного рішення.

Відхилення від усталеної практики без належного обґрунтування порушує принцип правової визначеності та передбачуваності судових рішень, гарантований статтею 8 Конституції України.

Від ТОВ «Агрофірма Корнацьких» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В своєму відзиві відповідач зазначав, що вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, судом вірно застосовано, як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення цивільного спору, доведено та всебічно обґрунтовано у своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

У справах № 915/686/20 та № 484/2716/25 поведінка ТОВ «Партнер-Агро» є суперечливою та непослідовною, також наявні протиріччя у твердженнях про предмет спору.

Позиція ТОВ «Партнер-Агро», зокрема щодо визначення складу відповідачів щодо одного того ж предмету спору суперечить доктрині про заборону суперечливої поведінки сторони, яка полягає в тому, що ніхто не повинен діяти всупереч своїй попередній поведінці.

Обставини справи свідчать про недобросовісність намірів сторін договору оренди землі від 29 грудня 2012 року, які з достатньою вірогідністю були обізнані про зайняття спірної землі іншими землекористувачами, але в порушення принципів добросовісності уклали договір без наміру його реального виконання та на шкоду ОСОБА_2 , а також з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства.

Рішення суду першої інстанції є законним та ухвалено з урахуванням обставин даної справи та поданих сторонами доказів, із дотриманням, як вимог чинного законодавства України так і норм міжнародного права.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 29 грудня 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Партнер - Агро» укладено договір оренди належної позивачу земельної ділянки площею 1,935 га, що розташована на території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, кадастровий номер :02:000:0368, строком на 20 років.

Пунктами 9, 11 договору передбачено, що орендна плата вноситься у грошовій формі у розмірі 5 % від нормативно грошової оцінки землі, що становить 12 016.42 грн і сплачується не пізніше 31 грудня кожного року користування.

Протягом 2012-2024 років орендна плата орендарем позивачці не сплачувалася, що вбачається з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на день звернення до суду.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30 січня 2014 року встановлено, що впродовж 1998-2000 років ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договорами купівлі-продажу у 517 членів КСП «Шлях Леніна» придбано право на земельні ділянки (паї), внаслідок яких ними набуто право власності на 100% часток (паїв) у праві колективної власності на землю. На підставі придбаних сертифікатів подружжям ОСОБА_4 реалізовано своє право вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), що виразилося у прийнятті Ленінською сільською радою 26 травня 2000 року рішення № 20 про передачу в приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 764,15 га, ОСОБА_3 земельної ділянки площею 989,82 га.

В подальшому, на підставі рішення Первомайського районного суду Миколаївської області від 11 січня 2001 року у справі № 2-19, за позовом прокурора державний акт на право приватної власності на землю № 315, який виданий 16 червня 2000 року Ленінською сільською Радою Первомайського району Миколаївської області на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на право приватної власності на земельну ділянку, загальною площею 1 753,97 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, один на двох, - визнано недійсним, з підстав перевищення граничного розміру загальної площі земельної ділянки, що може бути в приватній власності громадянина (біля 100 га на кожну особу), та видачею такого правовстановлюючого документу на двох осіб, замість однієї особи.

У зв`язку з реалізацією права на паювання та подальшим визнанням державного акту про право власності недійсним, 12 жовтня 2012 року Первомайською райдержадміністрацією прийнято розпорядження № 470-р про зарахування земельної ділянки, загальною площею 1553, 97га, в межах території Ленінської сільської ради до земель запасу державної власності, і розпорядження № 471-р про надання дозволу громадянам України, на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільськогосподарського призначення в межах території Ленінської сільської ради.

20 листопада 2012 року Первомайською райдержадміністрацією прийнято розпорядження № 523-р, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України (775 особам), надано її у власність цим громадянам для ведення особистого селянського господарства відведено земельні ділянки, загальною площею 1 520,1737га в межах території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, та на ім`я кожного видано державні акти на право власності на земельні ділянки з відповідними кадастровими номерами.

Саме з цього часу позивачка стала власником земельної ділянки, площею 1,9705 га, з кадастровим номером :02:000:0368, із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в межах території Ленінської сільської ради Первомайського району, на підставі державного акту серії ЯК № 990773 на право власності на земельну ділянку.

На підтвердження обставини того, що протягом 2012-2024 років ТОВ «Партнер-Агро» було позбавлене можливості обробляти земельну ділянку позивачки, так як фактично вона оброблялась іншою особою - ТОВ «Агрофірма Корнацьких», позивачкою надано ксерокопії актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області.

Також на підтвердження неможливості обробляти земельну ділянку позивачки орендарем представником третьої особи надано копії рішення Господарського суду Миколаївської області від 23 серпня 2013 року у справі № 915/1111/13 та ухвалу Вищого господарського суду України від 12 травня 2014 року № 915/1111/13.

При розгляді господарським судом справи № 915/1111/13 встановлено, що з січня 2013 року ТОВ «Партнер-Агро» не може реалізувати своє право за договорами оренди, у зв`язку з продовженням використання цих земельних ділянок ТОВ «Агрофірма Корнацьких».

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 23 серпня 2013 року по справі № 915/1111/13, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30 січня 2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 12 травня 2014 року, ТОВ «Агрофірма Корнацьких» зобов`язана повернути ТОВ «Партнер - Агро» земельні ділянки загальною площею 1520.1737 га за перерахованими кадастровими номерами, в тому числі і земельну ділянку, на яку видано державний акт на ім`я позивача.

Предметом позову у цій справі є вимога власника земельної ділянки про стягнення з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» як користувач цієї земельної ділянки безпідставно збережених коштів орендної плати згідно із статтями 1212- 1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою приватної власності, яка була передана в оренду ТОВ «Партнер - Агро», яке її не використовує.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, вказавши, що позивач обрав не той спосіб захисту своїх прав, оскільки права ОСОБА_1 порушено не Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», а ТОВ «Партнер - Агро», з яким остання уклала договір оренди.

Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд зауважує наступне.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на порушника.

Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Тож під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором;

чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача;

чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права / інтересу у спірних правовідносинах.

Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону (а закон або договір зі свого боку не визначають іншого ефективного способу захисту), то порушені право чи інтерес позивача підлягають захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем.

Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб.

Тобто лише встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, або порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту.

Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Податковим кодексом України встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

За змістом статті 93 ЗК України та статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані, зокрема, своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Судом встановлено, що ТОВ «Агрофірма Корнацьких» використовувало спірну земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0368, власницею якої є позивачка, без належних правових підстав, а саме укладеного між ним та власницею ( ОСОБА_1 ) договору оренди.

Ці обставини підтверджені рішенням Господарського суду Миколаївської області від 23 серпня 2013 року по справі № 915/1111/13, залишеного без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 30 січня 2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 12 травня 2014 року, за яким ТОВ «Агрофірма Корнацьких» зобов`язана повернути ТОВ «Партнер - Агро» земельні ділянки загальною площею 1520.1737 га за перерахованими кадастровими номерами, в тому числі і земельну ділянку, на яку видано державний акт на ім`я позивача.

Між тим, ТОВ «Агрофірма Корнацьких» не надало відповідних доказів за правилами статей 76-80 ЦПК України про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0368 передана ТОВ «Партнер - Агро» або позивачці.

Таким чином, ОСОБА_1 як власник спірної земельної ділянки мала обґрунтовані сподівання на отримання орендної плати за використання спірної земельної ділянки, однак не змогла їх реалізувати внаслідок неоформлення між сторонами відносин щодо її використання в порядку, встановленому законом.

Разом з тим главою 83 Цивільного кодексу України врегульовано відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За змістом положень глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Зі змісту глави 15 ЗК України та положень статті 1212 Цивільного кодексу України випливає, що до моменту виконання рішення Господарського суду Миколаївської області від 23 серпня 2013 року по справі № 915/1111/13 щодо повернення ТОВ «Агрофірма Корнацьких» земельної ділянки кадастровий номер :02:000:0368 ТОВ «Партнер - Агро» або позивачу, як власнику земельної ділянки, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20 вересня 2018 року у справі № 925/230/17).

Судом першої інстанції встановлено, що земельна ділянка площею 1,9705 га, розташованої на території Ленінської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, кадастровий № :02:000:0500 сформована як об`єкт цивільних прав з 20 листопада 2012 року.

З огляду на викладене ТОВ «Агрофірма Корнацьких» як фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегло у себе кошти, які мало заплатити за користування нею, а звідси - зобов`язано повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України, тому суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту права власності на земельну ділянку.

При цьому той факт, що між ОСОБА_1 та ТОВ «Партнер - Агро» 29 грудня 2012 року було укладено договір оренди спірної земельної ділянки та за цим договором вона повинна бути передана власником орендарю, немає значення оскільки як встановлено судовими рішеннями в господарських справах ТОВ «Агрофірма Корнацьких» користується, зокрема, й спірною земельною ділянкою, з 2000 року.

За такого посилання суду на те, що ОСОБА_1 за захистом своїх прав треба звертатися до ТОВ «Партер-Агро» є помилковими, а тому апеляційна скарга в цій частині заслуговує на увагу та з мотивувальної частині судового рішення слід виключити висновки суду про те, що права ОСОБА_1 порушено не Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» та позивачкою обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

У той же час ТОВ «Партер-Агро» в апеляційній скарзі просить суд скасувати рішення суду першої інстанції повністю та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 . Проте, скаржник у справі є третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а тому у силу своїх процесуальних прав та обов`язків учасника судового процесу позбавлений можливості вимагати задоволення позовних вимог в інтересах ОСОБА_1 , якщо позивачка не оскаржує рішення, оскільки ТОВ «Партер-Агро» не є стороною в позові.

З огляду на викладене апеляційна скарга ТОВ «Партнер-Агро» підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції в частині визначення неналежного відповідача та обрання неналежного способу захисту своїх прав є помилковими та з огляду на приписи пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 вересня 2025 року підлягає зміні з виключенням з мотивувальної частини висновків суду про те, що права ОСОБА_1 порушено не Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» та позивачкою обрано неналежний спосіб захисту своїх прав. В іншій частині оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Між тим, зміна оскаржуваного рішення в мотивувальній частині у справі, що переглядається, не є підставою для перерозподілу судових витрат у справі, а тому судові витрати, понесені ТОВ «Партер-Агро» в суді апеляційної інстанції, належить віднести за рахунок скаржника.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Партнер-Агро» задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 вересня 2025 року змінити.

Виключити з мотивувальної частині судового рішення висновки суду про те, що права ОСОБА_1 порушено не Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» та позивачкою обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

В іншій частині оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 17 грудня 2025 року.