ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 350/126/22

провадження № 61-10883св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - староста Суходільського старостинського округу № 2 Спаської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області Шойло Петро Петрович,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подану адвокатом Павликівською Галиною Миколаївною, на рішення Рожнятівського районного суду від 01 квітня 2024 року у складі судді Пулика М. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 червня 2024 року у складі колегії суддів: Баркова В. М., Девляшевського В. А., Луганської В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

31 січня 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їхній батько - ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 79,9 кв. м, який належав батькові на праві власності. 24 грудня 2021 року позивачі звернулися до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини за законом. Листом від 29 грудня 2021 року приватний нотаріус повідомила позивачів, що нею заведено спадкову справу № 20/2021 після смерті ОСОБА_4 . З документів справи вбачається наявність заповіту на все майно, який складено померлим та посвідчено 03 серпня 2021 року старостою Суходільського старостинського округу № 2 Спаської сільської ради Калуського району номер за реєстром 2-9 на ім`я ОСОБА_3 .

Позивачі вважають даний заповіт недійсним, оскільки він вчинений під впливом фізичного та психічного насильства. При посвідченні заповіту староста Суходільського старостинського округу Шойло П. П. не встановив дійсні наміри та волю заповідача. Відповідач, скориставшись безпорадністю хворого батька, забрав і поселив його до будинку, де проживає баба, і з цього часу вони не спілкувалися. Вказані обставини свідчать, що волевиявлення заповідача не було вільним, і заповіт складений під фізичним та психологічним тиском відповідача.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати заповіт, складений від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , посвідчений 03 серпня 2021 року старостою Суходільського старостинського округу № 2 Спаської сільської ради Калуського району за реєстром 2-9, недійсним.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 01 квітня 2024 року?залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 червня 2024 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі зазначили підставою недійсності заповіту вчинення його під впливом психологічного та фізичного тиску на заповідача на підставі норм законодавства, які передбачають визнання недійсними правочинів, вчинених під впливом насильства. В процесі розгляду справи вимоги щодо недійсності заповіту було розширено, як підставу недійсності заповіту представник позивачів вказала те, що підпис в заповіті не належить заповідачу.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 під час складання заповіту мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, що не оспорюється сторонами, здійснював розпорядження належним йому на праві власності майном за власним бажанням, яке було спрямоване на реальне настання правових наслідків, волевиявлення заповідача було вільним, відповідало його внутрішній волі, складений ним заповіт не суперечить інтересам спадкодавця та моральним засадам суспільства. Як видно із тексту оспорюваного заповіту, заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем і власноручно підписаний ним. Позивачами не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що при складанні заповіту волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало його волі, та що заповіт складений з порушенням закону щодо його форми та посвідчення. Тому посилання позивачів на те, що відповідач чинив тиск на ОСОБА_4 , який хворів хворобою паркінсона та погрожував йому, не є підставою для визнання його недійсним, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу з даного приводу. Те, що ОСОБА_4 був інвалідом, тому не міг особисто підписати заповіт, є тільки припущенням представника позивачів, яке не ґрунтується на належних та допустимих доказах. Матеріали справи не містять відповідного експертного висновку з даного приводу, навпаки, висновком експерта від 09 листопада 2023 року № 4244-Е підтверджено, що підпис заповідача у заповіті від 03 серпня 2021 року виконаний самим ОСОБА_4 . За таких обставин у суду не виникає сумніву, що ОСОБА_4 особисто прочитав та підписав заповіт від 03 серпня 2021 року.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що заповіт складений особою, яка мала на це право, складений з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення, посвідчений уповноваженою на те особою, і підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Зазначив, що клопотань щодо призначення судово-психіатричної експертизи сторони не заявляли. Доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції певних пунктів Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, а саме в заповіті із виправленнями вказане по батькові спадкодавця, також є безпідставними, оскільки вони не є ознакою нікчемності заповіту в розумінні положень статті 1257 ЦК України.

Аргументи учасників справи

У липні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через адвоката Павликівську Г. М. звернулися до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просять оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі зазначено, що представник органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту не перевірив стан здоров`я заповідача, оскільки ОСОБА_4 хворів хворобою паркінсона, у спадкодавця був понижений зір обох очей, захворювання головного мозку, слабість в руках, порушив пункт 2.5 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органами місцевого самоврядування, у якому зазначено, що при вчиненні нотаріальних дій визначається обсяг цивільної дієздатної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, у порядку встановленою статті 44 Закону України «Про нотаріат». У порушення пункту 2.10 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органами місцевого самоврядування у двох примірниках заповіту допущені виправлення «по батькові» заповідача, у часі посвідчення заповіту та у імені при посвідчувальному надписі. Також зазначено, що у зв`язку із хворобою заповідача заповіт посвідчено за адресою АДРЕСА_2 і при цьому не вказано, що нотаріальна дія посвідчена на дому.

Суди необґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання про призначення повторної почеркознавчої експертизи, оскільки підпис заповідача не відповідає іншим його підписам, що ставить під сумнів його справжність, а відтак вільне волевиявлення померлого на час складання заповіту. Висновок експерта 09 липня 2023 року № 4244-Е не є достатньо обґрунтованим та не відповідає фактичним обставинам справи, тому існує необхідність у проведенні повторної експертизи. Крім того, викликає сумнів у правильності проведення експертизи те, що відсутнє ідентифікаційне дослідження підписів у наданих документах, немає їх зображень та жодного збільшення підпису у документах, контрольних зображень досліджуваних підписів, зокрема щодо заповіту.

Апеляційний суд вказав, що клопотань про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи позивачами в суді першої інстанції не заявлялося. 3 даними висновками суду погодитися не можна, оскільки позовна вимога про визнання заповіту недійсним з підстав недієздатності заповідача не заявлявся, тому висновки суду не заслуговують на увагу.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.

В зазначеній ухвалі вказано, що підставою касаційного оскарження відповідно до вимог статті 389 ЦПК України заявники зазначають: суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, а саме необґрунтовано відхилив клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи (стаття 113 ЦПК України).

03 жовтня 2024 року справу передано судді-доповідачеві Краснощокову Є. В.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , який доводився позивачам батьком, а відповідачу братом.

Згідно із оспорюваним заповітом 03 серпня 2021 року ОСОБА_4 заповів все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Даний заповіт посвідчений старостою Суходільського старостинського округу № 2 Спаської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області Шойло П. П., реєстровий номер 2-9.

Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулися його діти ? ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 - мати спадкодавця подала заяву про відмову від спадщини.

27 грудня 2021 року приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Черепій Т. М. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, тому що є посвідчений заповіт не на їхню користь.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19)).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (стаття 231 ЦК України).

Конструкція правочину, вчиненого під впливом насильства, побудована за моделлю оспорюваного правочину, тобто в кожному конкретному випадку існує спір щодо формування волевиявлення учасника правочину внаслідок насильства і необхідно довести, що воно мало місце.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦПК України).

Для визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), підлягають доведенню такі обставини: 1) факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 342/139/16-ц, від 25 червня 2020 року у справі № 319/559/18 та від 22 вересня 2021 у справі № 760/8650/19.

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 зазначено, що «свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) вказано, що «посилання на вимоги статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті 4, частини першої статті 203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України)».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам) (частина друга статті 113 ЦПК України).

Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв`язку з чим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 201/15019/14-ц).

Процесуальним законом передбачено дві підстави для призначення судом повторної експертизи, а саме: у випадку, якщо висновок експерта суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 грудня 2022 року у справі № 686/15304/14).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2018 року у справі № 387/266/17 вказано, що «при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

позивачі як на підставу своїх позовних вимог посилалися на те, що заповіт підписаний заповідачем під впливом насильства, при його посвідченні посадовою особою не встановлено дійсні наміри та волю заповідача, посилалися на статті 231, 1257 ЦК України. В процесі розгляду справи як підставу недійсності заповіту представник позивачів також вказала те, що підпис в заповіті не належить заповідачу;

ухвалою Рожнятівського районного суду від 28 жовтня 2022 року призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, виконання якої доручено експертам Івано-Франківського НДЕКЦ;

24 квітня 2023року на адресу суду надійшло повідомлення судового експерта про неможливість проведення судової почеркознавчої експертизи у зв`язку з невиконанням клопотання експерта про надання вільних зразків підписів ОСОБА_4 ;

ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2023 року задоволено клопотання представника позивачів та призначено судову почеркознавчу експертизу, виконання якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз;

висновком експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 09 листопада 2023 року № 4244-Е підтверджено, що підпис заповідача у заповіті від 03 серпня 2021 року виконаний самим ОСОБА_4 ;

ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 05 лютого 2024 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивачів про призначення у справі повторної почеркознавчої експертизи. Суд вказав, що немає підстав для призначення повторної почеркознавчої експертизи з мотивів, які наведені в клопотанні про її призначення, оскільки за час підготовчого провадження з 31 січня 2022 року по 05 лютого 2024 року позивачі при бажанні могли б надати оригінали будь-яких інших документів, крім тих, які витребовувалися судом і надавалися в розпорядження експерта. Висновок експертизи № 4244-Е від 09 листопада 2023 року не є необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи, або викликає сумніви в його правильності. Тому призначення у справі повторної експертизи є недоцільним, а зупинення провадження у справі за відсутності достатніх підстав порушує право сторін на справедливий та публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом;

ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 червня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про призначення у справі повторної судової почеркознавчої експертизи відмовлено. Суд мотивував ухвалу тим, що у справі експертиза проведена атестованим судовим експертом, який має відповідну освіту, необхідну для проведення такого виду експертиз, висновок судового експерта від 09 листопада 2023 року № 4244-Е відповідає вимогам чинного законодавства, не містить недоліків, які б породжували сумніви у правильності та обґрунтованості зробленого висновку. Позивачі не навели обґрунтованих мотивів стосовно повторного проведення у справі експертизи у зв`язку з істотним порушенням процесуальних норм, які регулюють порядок призначення і проведення повторної судової експертизи. Відсутні підстави вважати, що висновок експерта є неповним, неясним, неправильним або недостатньо обґрунтованим.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками судів про відсутність підстав для проведення у цій справі повторної почеркознавчої експертизи.

Встановивши, що позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав, передбачених статтями 231, 1257 ЦК України, з якими закон пов`язує недійсність або нікчемність правочину (заповіту), відсутності вільного волевиявлення заповідача щодо складення оспорюваного заповіту на момент його вчинення, суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог.

Касаційний суд погоджується з доводами касаційної скарги, що апеляційний суд помилково послався на частину першу статтю 225 ЦК України та зазначив, що клопотань про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи позивачами в суді першої інстанції не заявлялося, оскільки позивачі відповідну підставу позову щодо недієздатності заповідача в момент вчинення заповіту у цій справ не заявляли. Разом з тим, саме лише таке зайве посилання апеляційного суду не є підставою для скасування судового рішення при його касаційному перегляді. При цьому не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України). Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального права чи процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення ? без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рожнятівського районного суду від 01 квітня 2024 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 20 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко