Справа № 461/9106/24 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/1114/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Хоцяновича О.В.,

з участю: представника відповідача Хворост Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 лютого 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сонаті» до ОСОБА_1 , третя особа акціонерне товариство «Ідея Банк», про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У листопаді 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Сонаті» (далі ТОВ ФК «Сонаті») звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 152590 грн. 93 коп. та понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2422 грн. 40 коп.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06.08.2018 року між акціонерним товариством (далі АТ) «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено угоду №С-502-0 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки (далі кредитний договір).

Згідно вказаного кредитного договору, відповідач отримала кредит у розмірі 49900 грн., зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 24,00% річних, на умовах повернення, сплати кредиту та інших платежів, у тому числі процентів, у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів.

Свої зобов`язання Банк виконав у повному обсязі, однак, ОСОБА_1 не виконала умови договору, а саме: не здійснила належним чином погашення кредиту, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 152590 грн. 93 коп.

На підставі договору факторингу №25/07 від 25.07.2023 року АТ «Ідея Банк» відступило право вимоги за кредитним договором (з усіма додатковими договорами та угодами до нього) до ТОВ ФК «Сонаті».

У зв`язку з тим, що заборгованість за кредитним договором відповідачкою в добровільному порядку не погашається, позивач просив стягнути таку в судовому порядку.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 лютого 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «Сонаті» заборгованість у розмірі 152590 грн. 93 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «Сонаті» судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 2422 грн. 40 коп.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 , просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що в даній справі не доведено, що ТОВ ФК «Сонаті» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №С-502-0 від 06.08.2018 року.

Так, зокрема, зазначає, що всупереч вимогам п.3.1 та п.4.1 договору факторингу №25/07 від 25.07.2023 року, в матеріалах справи відсутні відомості про передання фактором грошових коштів у розпорядження клієнта на виконання умов цього договору.

Додає, що відповідно до п.5.1 договору факторингу №25/07 від 25.07.2023 року, права вимоги вважаються такими, що перейшли від клієнта до фактора в день підписання відповідного реєстру боржників, однак, в матеріалах справи є лише витяг з такого реєстру, який не підписаний сторонами договору факторингу.

Просить врахувати практику Верховного Суду у справах, пов`язаних з переходом права вимоги, а також те, що відповідно до ч.5 ст.177 ЦПК України, позивач зобов`язаний був додати до поданої заяви всі наявні у нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги.

Наголошує, що суд першої інстанції не врахував відсутність всіх невід`ємних частин договору факторингу №25/07 від 25.07.2023 року, наявністю яких обумовлено момент переходу права вимоги.

Додає, що вказаний договір має сторонні закреслення, з метою приховати умови договору факторингу, які впливають на встановлення факту переходу прав вимоги.

Також, звертає увагу, що заборгованість, розрахована позивачем, не відповідає умовам договору, проценти нараховані за невідповідний період за невідповідною процентною ставкою.

03.12.2025 року ТОВ ФК «Сонаті» подало додаткові пояснення у справі, в яких навело свої аргументи на спростування доводів апелянта, додатково надавши апеляційному суду: примірник договору факторингу, який не містить закреслень, зокрема, щодо загальної суми фінансування за договором; повний реєстр боржників, підписаний сторонами договору факторингу, та платіжну інструкцію від 26.07.2023 року про сплату ТОВ ФК «Сонаті» суми коштів, яка вказана у п.п.3.1, 4.1 договору факторингу.

Вказані письмові докази були долучені апеляційним судом разом із додатковими поясненнями, про що постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання 09.12.2025 року.

В судове засідання апеляційного суду 09.12.2025 року позивач і третя особа не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто у їхній відсутності.

Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 18.12.2025 року о 12:50.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 06.08.2018 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 укладено угоду №С-502-0 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки (кредитний договір).

Згідно з п.2 кредитної угоди, банк відкрив клієнту поточний рахунок НОМЕР_1 у валюті гривня.

Відповідачка отримала кредит за цим договором, шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по поточному рахунку, операції за яким можуть здійснюватися за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу в межах встановленого ліміту кредитної лінії.

Згідно з п.3.1 угоди, максимальний ліміт кредитної лінії становить 200000 грн., доступний кредитний ліміт на момент укладення угоди 49900 грн.

Пунктом 3.3 угоди визначено процентну ставку за користування коштами кредитної лінії, яка становить 24,00% річних.

АТ «Ідея Банк» повністю виконав свої зобов`язання згідно з умовами кредитної угоди, що підтверджується випискою по особовому рахунку клієнта за період з 06.08.2018 року по 25.07.2023 року.

Водночас, із даної виписки вбачається, що ОСОБА_2 користувалася кредитними коштами, сплачувала як тіло кредиту, так і проценти.

Відповідно до довідки-розрахунку суми заборгованості АТ «Ідея Банк», станом на 25.07.2023 року, заборгованість ОСОБА_2 за угодою №С-502.008340.18-980 від 06.08.2018 року становить 152590 грн. 93 коп., з яких: 49822 грн. 91 коп. заборгованість за основним боргом; 102768 грн. 02 коп. заборгованість за процентами

АТ «Ідея Банк» відступив право вимоги за кредитною угодою №С-502.008340.18-980 від 06.08.2018 року ТОВ ФК «Сонаті» на підставі договору факторингу №25/07 від 25.07.2023 року.

Згідно з витягом з реєстру боржників №1 до договору факторингу №25/07 від 25.07.2023 року, ТОВ ФК «Сонаті» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_2 за угодою №С-502.008340.18-980 від 06.08.2018 року у розмірі 152590 грн. 93 коп.

01.05.2024 року ТОВ ФК «Сонаті» скерувало на адресу ОСОБА_2 письмову вимогу про виконання боргових зобов`язань за кредитним договором №С-502.008340.18-980 від 06.08.2018 року.

У зв`язку з укладенням 20.04.2024 року шлюбу, ОСОБА_2 змінила своє прізвище на « ОСОБА_4 », що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 20.04.2024 року Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором має кредитор, тобто особа, яка надала кредит (банк або фінансова установа) чи його правонаступник, якщо позичальник не виконав зобов`язання щодо повернення коштів та сплати процентів.

Як встановлено судом і підтверджено матеріалами справи, на момент звернення позивача до суду з позовом та розгляду справи по суті, відповідач, в порушення вимог ст.1054 ЦК України, грошові кошти за кредитним договором не повернула. При цьому, відповідач не заперечувала як факт укладення кредитного договору №С-502.008340.18-980 від 06.08.2018 року, так і факт отримання нею кредитних коштів та часткове виконання зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ч.2 ст.16 ЦК України, законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив можливість суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Встановивши, що 06.08.2018 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 було укладено угоду №С-502.008340.18-980 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки, за якою відповідачка не виконала належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості в обумовлені договором строки, позивач, який отримав право вимоги до відповідачки за договором факторингу, внаслідок такого порушення позбавлений можливості отримати кредитні кошти та проценти, на що він розраховував при укладенні договору факторингу, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 152590 грн. 93 коп., з яких: 49822 грн. 91 коп. заборгованість за тілом кредиту; 10276 грн. 02 коп. прострочена заборгованість за процентами.

Згідно з частиною першою статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Положеннями ст.ст.1077, 1078 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Як зазначалось вище, 25.07.2023 року між АТ «Ідея Банк» (клієнт) та ТОВ ФК «Сонаті» (фактор) укладений договір факторингу №25/07, у відповідності до умов якого АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ ФК «Сонаті», а ТОВ ФК «Сонаті» приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до пункту 2.2 договору факторингу №25/07 від 25.07.2023 року, права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, та визначені в реєстрі боржників, що підписуються сторонами, у паперовому вигляді, в день укладення цього договору та надсилається клієнтом фактору в електронному вигляді засобами корпоративного зв`язку у захищеному паролем файлі в день укладення цього договору. Реєстр боржників після належного його підписання сторонами вважається невід`ємною частиною договору.

Згідно з витягом з реєстру боржників №1 до договору факторингу №25/07 від 25.07.2023 року, ТОВ ФК «Сонаті» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_2 за угодою №С-502.008340.18-980 від 06.08.2018 року у розмірі 152590 грн. 93 коп.

Таким чином, після підписання реєстру прав вимог до фактора перейшли всі права та обов`язки клієнта, як сторони, які виникли на підставі кредитного договору в обсязі і на умовах, що існують на момент укладення договору факторингу. Договір факторингу на вимогу сторін чи заінтересованих осіб не визнаний недійсним у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена статтею 204 ЦК України, не спростована.

Отже, внаслідок укладення вказаного договору відбулася зміна кредитора, а саме ТОВ «ФК «Сонаті» набуло статусу нового кредитора за кредитним договором, укладеним з відповідачем ОСОБА_2 .

Колегія суддів наголошує, що сторони у справі не ставлять під сумнів дійсність як кредитного договору, так і договору факторингу, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Також відповідачем не заперечується існування відповідних кредитних правовідносин чи зміст договорів, якими вони регламентуються.

Відтак, позивач, надавши договір факторингу та витяг з реєстру боржників, що стосуються відступлення прав вимоги за кредитним договором саме щодо відповідача, вправі розраховувати, що суд на підставі таких доказів матиме змогу встановити дійсні фактичні обставини у справі.

Апеляційний суд приймає до уваги, що саме кредитний договір є основним джерелом доказів щодо наявності кредитних правовідносин з відповідачем, так як визначає їх зміст, а договір факторингу в частині, наданій позивачем, безумовно підтверджує наявність в останнього права вимоги до відповідача за укладеним з попереднім кредитором кредитним договором.

Доводи скарги про те, що матеріали справи не містять доказів виконання умов договору факторингу №25/07 від 25.07.2023 року, а саме, факту оплати договору факторингу, апеляційний суд оцінює критично, оскільки зазначена обставина не має значення для дійсності відповідних правочинів та не стосується правовідносин з відповідачем, який стороною договорів факторингу не являється.

До того ж, на спростування доводів апелянта позивач долучив платіжну інструкцію від 26.07.2023 року про сплату ТОВ ФК «Сонаті» суми коштів, яка вказана у п.п.3.1, 4.1 договору факторингу.

Отже, оскільки наданий позивачем розрахунок заборгованості по кредиту відповідачкою не спростовано, а також не доведено належними доказами відсутність такої заборгованості перед позивачем чи попереднім кредитором АТ «Ідея Банк», судова колегія не вбачає підстав для скасування або зміни судового рішення.

Також колегія суддів ураховує, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що проценти нараховані поза строком кредитування чи за ставкою, необумовленою чи непогодженою між сторонами.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення даного спору і не вказують на допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 18 грудня 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич