ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року

м. Київ

Справа № 757/10435/24-ц

Провадження № 61-9405св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року в складі судді Остапчук Т. В.та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року в складі колегії суддів Музичко С. Г., Болотова Є. В., Сушко Л. П.

в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, про встановлення факту, що має юридичне значення, та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якій просила встановити факт народження її батька ОСОБА_2 , українця, народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 на території, яка стала територією України, відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Зазначила, що вона за національністю українка, народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. москві (рф), про що в Книзі реєстрації актів про народження 19 травня 1973 року здійснено запис № 1777. Батьком заявниці вказаний ОСОБА_2 , за національністю українець, матір`ю - ОСОБА_3 , за національністю українка.

Вказані факти національної належності, родинних відносин та зміни дошлюбного прізвища заявниці посвідчуються свідоцтвом про народження № НОМЕР_1 від 16 червня 1989 року та свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 09 листопада 2016 року.

Її батько ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжі, про що відділом ЗАЦС м. Запоріжжя 01 березня 1937 року було зроблено запис акта про народження № 978, що підтверджується архівним витягом, наданим Державним архівом Запорізької області від 15 лютого 2023 року № 05-07/Ш-257.

На момент народження її батька м. Запоріжжя входило до складу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - Українська РСР) та знаходилося на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

07 березня 2019 року ОСОБА_1 отримала дозвіл на імміграцію в Україну № 91/1 на підставі пункту 3 частини третьої статті 4 Закону України від 07 червня 2001 року № 2491-III «Про імміграцію» (далі - Закон № 2491-III) як особа, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

09 жовтня 2019 року ОСОБА_1 отримала посвідку на постійне проживання за № НОМЕР_3 та, починаючи з моменту отримання дозволу на імміграцію, постійно проживає в Україні за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення про скасування посвідки на постійне проживання та дозволу на імміграцію не приймалося.

З метою оформлення громадянства України за територіальним походженням ОСОБА_1 зверталася до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (далі - ГУ ДМС України у м. Києві), яке їй повідомило про необхідність надання рішення суду щодо встановлення факту народження її батька на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

09 липня 2024 року рішенням Печерського районного суду м. Києва в задоволенні заяви відмовлено.

14 травня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що надані заявницею документи не підтверджують факт народження ОСОБА_2 на території України, оскільки в документах не визначено розташування його місця народження на території України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року, в якій просить їх скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки, викладені в постановах:

- Верховного Суду від 28 серпня 2024 року в справі № 509/5075/22, в якій заявниця теж зверталася до суду за встановленням факту народження її батька на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», проте відомості щодо реєстрації актів цивільного про народження її батька були втрачені у період окупації та воєнних дій 1941-1944 років, тому заявниця надала як докази військовий квиток її батька, свідоцтво про його одруження та смерть, у яких було вказано місце народження. Розглянувши матеріали вказаної справи, Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, які встановили факт народження батька заявниці на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», та визнав, що наданих документів достатньо для встановлення вказаного факту;

- Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц, про те, що обставину, про яку стверджує сторона, треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний;

- Верховного Суду від 20 листопада 2024 року в справі № 373/2163/21, про те, що вибіркова оцінка доказів не відповідає приписам процесуального законодавства;

- Верховного Суду від 20 січня 2022 року в справі № 916/2869/19, про те, що вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався під час вирішення позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Зазначила, що вона надала суду всі докази, які сукупно підтверджують факт народження її батька на території Української СРР, яка стала територією України, що відповідно до пункту 26 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (у редакції Указу Президента Українивід 27 червня 2006 року № 588/2006) (далі - Порядок № 215), є підставою для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням.

Зокрема місце народження її батька підтверджено свідоцтвом про одруження ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 10 липня 1965 року серії НОМЕР_4 та свідоцтвом про смерть ОСОБА_2 , яким суд апеляційної інстанції оцінки не надав.

Позиція УДМС України в Хмельницькій області

У відзиві на касаційну скаргу Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області зазначило, що суди попередніх інстанцій оцінили надані заявницею документи і правильно виснували, що вони не підтверджують факт народження ОСОБА_2 на території України, оскільки в документах не визначено розташування його місця народження на території України.

У жовтні 2025 року через систему «Електронний суд» представник заявниці направив до Верховного Суду відповідь на відзив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з архівним витягом Державного архіву Запорізької області від 15 лютого 2023 року № 05-07/Ш-257 зазначено місце постійного проживання ОСОБА_2 в м. Запоріжжі (а. с. 11).

Відповідно до запису акта про народження № 978 місце постійного проживання ОСОБА_2 було м. Запоріжжя (а. с. 12, 13).

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статей 15 та 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині другій статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд вправі встановлювати лише такі факти, які за своїми ознаками є юридичними фактами, тобто такими, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності певних прав.

Верховний Суд у постанові від 26 листопада 2024 року в справі № 676/6/24 виснував, що законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, - факту народження свого батька на території України, заявниця посилалася на те, що з метою оформлення громадянства України за територіальним походженням вона зверталася до ГУ ДМС України у м. Києві, яке їй повідомило про необхідність надання рішення суду щодо встановлення факту народження її батька на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України».

У статті 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Відповідно до Конституції України правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III (далі - Закон № 2235-III).

Згідно зі статтею 3 Закону № 2235-III громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

За пунктом 2 частини першої статті 6 Закону № 2235-III однією з підстави набуття громадянства України є набуття громадянства за територіальним походженням.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону № 2235-III особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначає Порядок № 215.

У пункті 28 Порядку № 215 визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, дід чи баба якої народилися до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент їх народження до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» -«в» пункту 24 цього Порядку, а також: а) документ, що підтверджує факт народження діда чи баби заявника на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту; б) документи, що засвідчують родинні стосунки заявника відповідно з дідом чи бабою, які народилися на територіях, зазначених у абзаці першому цього пункту.

У разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду (пункт 44 Порядку № 215).

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту народження батька на території, яка стала територією України, ОСОБА_1 надала суду такі докази (а. с. 6-13):

1) свідоцтво про народження ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 )

2) посвідку на постійне проживання ОСОБА_1 ;

3) архівний витяг (запис акта народження № 978) Державного архіву Запорізької області від 15 лютого 2023 року № 05-07/Ш-257, в якому зазначено постійне місце проживання ОСОБА_2 в м. Б. Запоріжжя;

4) копія запису акта народження № 978 ОСОБА_2 , в якому зазначено постійне місце проживання ОСОБА_2 в м. Б. Запоріжжя;

5) свідоцтво про укладення шлюбу ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 )

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що надані заявницею документи не підтверджують факт народження її батька - ОСОБА_2 на території України, оскільки в документах не визначено розташування його місця народження на території України.

В архівному витязі Державного архіву Запорізької області від 15 лютого 2023 року № 05-07/Ш-257 та у записі акта народження № 978 зазначено лише місця постійного проживання ОСОБА_2 , місце його народження не вказано.

Інших доказів на підтвердження місця народження свого батька заявниця до суду першої інстанції не подавала, що підтверджено матеріалами справи.

Доводи касаційної скарги проте, що суд апеляційної інстанції оцінки не надав оцінки таким доказам, як свідоцтво про одруження ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 10 липня 1965 року серії НОМЕР_4 та свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , є безпідставними, з огляду на таке.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заявниця надала копію свідоцтво про смерть ОСОБА_2 , який помер у 2000 році, до суду апеляційної інстанції тільки в квітні 2025 року, за таких обставин Верховний Суд не вбачає підстав для висновку, що апеляційний суд, не прийнявши вказаний доказ, порушив вимоги процесуального закону щодо дослідження доказів у справі.

Свідоцтво про одруження ОСОБА_2 та ОСОБА_4 від 10 липня 1965 року серії НОМЕР_4 заявниця долучила як доказ вже до касаційної скарги.

За вимогами частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц сформулювала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій, в загальному зводяться до переоцінки доказів.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 28 серпня 2024 року в справі № 509/5075/22, від20 листопада 2024 року в справі № 373/2163/21, від 20 січня 2022 року в справі № 916/2869/19, Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Посилання на різні постанови Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права в різних справах, хоч і в подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Оскільки в постанові Верховного Суду від 28 серпня 2024 року в справі № 509/5075/22, на яку посилається заявниця, були встановлені інші обставини: надані належні докази на підтвердження народження батька заявника на території України, зокрема, свідоцтво про одруження, військовий квиток, свідоцтво про смерть, де вказано його місце народження в с. Долинське Долинського району (нині Ананьївського району) Одеської області, не можна вважати, що такі обставини є подібними обставинам справи, що переглядається.

Обставини інших справ, на які посилається заявниця в касаційній скарзі: № 373/2163/21 (позов про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочинів шляхом стягнення сплачених коштів.); № 916/2869/19 (позов про зобов`язання вчинити певні дії), № 129/1033/13-ц (позов про визнання недійсними рішень), також не є подібними обставинам справи, що переглядається.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. М. Ситнік В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська