10.12.2025 Провадження по справі № 2/940/32/25
Справа № 940/968/24

РІШЕННЯ

Іменем України

10 грудня 2025 року Тетіївський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судового засідання Мудрик Н.А.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_4 на його користь грошові кошти в розмірі 35000,00 грн, штраф в розмірі 350000,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 24409,37 грн, три проценти річних в розмірі 15898,43 грн та понесені судові витрати.

На обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_4 в грудні 2015 року звернувся до ОСОБА_3 з проханням надати йому грошові кошти в розмірі 35000 грн. Сторони домовились, що ОСОБА_3 надасть грошові кошти ОСОБА_4 , натомість відповідач заповість позивачу земельну ділянку 2,881 га, що знаходиться на території Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області, кадастровий номер :03:002:0016.

25.12.2015 відповідач на підтвердження своїх намірів склав на ім`я позивача заповіт, яким заповів належну йому земельну ділянку площею 2,881 га, що знаходиться на території Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :03:002:0016, позивачу ОСОБА_3 . Заповіт посвідчено державним нотаріусом Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В. 25.12.2015 та зареєстровано в реєстрі за № 1-3194.

Водночас, відповідач на підтвердження своїх намірів передав позивачу оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 054720 та надав позивачу розписку, зі змісту якої вбачається, що: «кошти в сумі тридцять п`ять тисяч гривень від ОСОБА_3 отримав. В разі скасування заповіту зобов`язуюсь сплатити штраф в десятикратному розмірі».

Отже, як стверджує позивач, між сторонами виникли договірні зобов`язання, за якими позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 35000,00 грн. (абз. 1 розписки), а відповідач взяв на себе певні зобов`язання (абз. 2 розписки).

У подальшому, 16.03.2023 відповідач ОСОБА_4 склав новий заповіт, яким заповів усі свої права, обов`язки та усе майно ОСОБА_5 . Заповіт посвідчено ОСОБА_6 , старостою Денихівського старостинського округу виконавчого комітету Тетіївської міської ради 16.03.2023 року та зареєстровано в реєстрі за № 1-25.

На думку позивача, складення нового заповіту є порушенням договірних зобов`язань відповідача перед позивачем, та як наслідок, виникнення у відповідача на користь позивача обов`язку щодо повернення отриманих 35000,00 гривень та виплати штрафу 350000,00 гривень.

Водночас, беручи до уваги встановлений у розписці від 25.12.2015 термін виконання зобов`язання зі сплати штрафу, а саме після закінчення дії/скасування заповіту, складеного відповідачем на користь позивача, в силу ст. 625 ЦК України, позивач вважає, що відповідач з наступного дня після укладення нового заповіту від 16.03.2023, повинен нести відповідальність в частині нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми.

За вказаних обставин, позивач ОСОБА_3 звернувся за захистом своїх порушених прав до суду.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 11.09.2024 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 27.01.2025 за клопотаннямвідповідача ОСОБА_4 провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 штрафу у розмірі 350000,00 гривень закрито (а. с. 134-137 т. № 1).

Постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2025 ухвалу Тетіївського районного суду Київської області від 27.01.2025 скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а. с. 63, 64-65 т. № ІV).

06.08.2025 представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Юрченко Ю.В. надіслала до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову, вказуючи, що розписка, на яку посилається позивач, як на виникнення у ОСОБА_4 обов`язку відчужити земельну ділянку, не містить строку виконання обов`язку, як і самого обов`язку з повернення коштів або складення певного заповіту.

Водночас зазначено, що Тетіївським районним судом Київської області у цивільній справі № 940/390/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів ухвалено рішення від 05.12.2023 (рішення набрало законної сили), яким у задоволенні позовних вимог відмовлено. У вказаній справі позивачем на підставу стягнення грошових коштів була подана розписка, яка на думку ОСОБА_3 , зобов`язує ОСОБА_7 укласти заповіт, заповівши земельну ділянку 2,881 га, що знаходиться на території Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області, кадастровий номер :03:002:0016. Рішенням суду від 05.12.2023 встановлено, що вказана розписка не може бути підставою для стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів, оскільки не містить в собі всіх необхідних відомостей для визнання її борговою розпискою, а лише містить нікчемне зобов`язання сплатити штраф в разі скасування заповіту, яке само по собі жодних юридичних наслідків породжувати не може. Суд встановив, що зобов`язання скласти заповіт на ім`я ОСОБА_3 є нікчемним, з огляду на що останнє не може породжувати будь-яких юридичних наслідків, в тому числі і сплати штрафу за його невиконання. У цій справі також підставою стягнення грошових коштів позивачем зазначається вказана розписка, оцінку якій вже судом надано.

Водночас представником позивача зазначено, що позивач не надав докази того, що ним було пред`явлено вимогу про повернення коштів, а тому строк на їх повернення не настав. Позивач розрахував інфляційні втрати та 3% річних на суму 385000 грн., з яких 35000 грн. - сума, яку отримав ОСОБА_4 та 350000 грн. - сума штрафу. Тому, вважає, що позивачем допущено подвійне нарахування штрафних санкцій (а. с. 81-85 т. № № ІV).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 12.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Завальнюк В.В. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Юрченко Ю.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 25 грудня 2015 року ОСОБА_4 склав заповіт, яким належну йому земельну ділянку площею 2,881 га, що знаходиться на території Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :03:002:0016, заповів ОСОБА_3 . Заповіт посвідчено державним нотаріусом Другої білоцерківської міської державної нотаріальної контори Мельничук М.В. 25.12.2015 та зареєстровано в реєстрі за № 1-3194 (а. с. 11 т. № 1).

Зі змісту розписки ОСОБА_4 від 25 грудня 2015 року вбачається, що: «кошти в сумі тридцять п`ять тисяч гривень від ОСОБА_3 отримав. В разі скасування заповіту зобов`язуюсь сплатити штраф в десятикратному розмірі» (а. с. 9 т. №1).

16 березня 2023 року ОСОБА_4 склав новий заповіт, яким заповів усі свої права та обов`язки, а також та усе майно ОСОБА_5 . Заповіт посвідчено ОСОБА_6 , старостою Денихівського старостинського округу виконавчого комітету Тетіївської міської ради 16.03.2023 року та зареєстровано в реєстрі за № 1-25 (а. с. 10 т. № 1).

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначив, що склавши новий заповіт від 16 березня 2023 року, відповідач порушив договірні зобов`язання. Водночас, позивач не ставить під сумнів законність дій відповідача в частині складення нового заповіту та відповідно його волевиявлення, яке зазначено у заповіті від 16.03.2023.

Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Розписка про отримання грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, сплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року в справі № 367/7135/16-ц, від 10 грудня 2018 року в справі № 319/1669/16, від 31 січня 2019 року в справі № 295/11438/16-ц.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення грошових коштів, позивач, як на підставу щодо задоволення позовних вимог, посилається на порушення відповідачем зобов`язань за розпискою.

Так, сторони домовились, що ОСОБА_3 надасть грошові кошти ОСОБА_4 у сумі 35000,00 грн, натомість відповідач заповість позивачу земельну ділянку 2,881 га, що знаходиться на території Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області, кадастровий номер :03:002:0016.

На підтвердження зазначеної домовленості позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 35000,00 гривень.

Зі свого боку, відповідач 25 грудня 2015 року склав заповіт, згідно з яким належну йому земельну ділянку площею 2,881 га, що знаходиться на території Горошківської сільської ради Тетіївського району Київської області, яка передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :03:002:0016, заповів позивачу.

Водночас, у власноручно написаній розписці від 25 грудня 2015 року, відповідач ОСОБА_4 зазначив, що отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 35000,00 гривень та у разі скасування заповіту зобов`язувався сплатити штраф в десятикратному розмірі.

Отже, зміст розписки свідчить про отримання грошових коштів відповідачем, який у ході судового розгляду справи не заперечував цього факту.

Відтак, виходячи зі змісту розписки, судом встановлено наявність між позивачем та відповідачем правовідносин, які по своїй суті є договірними.

Про виникнення між позивачем та відповідачем договірних правовідносин свідчить наявність у позивача оригіналу Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 054720 та оригіналу розписки відповідача від 25 грудня 2015 року про отримання грошових коштів та обов`язку сплатити штраф у разі скасування заповіту.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 березня 2024 року в справі № 596/1123/19 та від 05 червня 2024 року в справі № 640/15157/16-ц.

Отже, на переконання суду, документ від 25.12.2015, підписаний відповідачем, є саме борговою розпискою, про що сторони не заперечували, а її перебування у позивача підтверджує існування правовідносин, зокрема за договором позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Крім того, грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Саме такий обов`язок відповідача зазначений у розписці від 25 грудня 2015 року, де ОСОБА_4 власноруч засвідчив, що отримав від ОСОБА_3 кошти у сумі 35000,00 гривень, тому, досліджуючи цю розписку, суд дійшов висновку про наявність між сторонами правовідносин, зокрема з договору позики.

Водночас у матеріалах справи відсутні докази, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виникли інші правовідносини, на підставі яких могла бути написана розписка від 25 грудня 2015 року.

Крім того, твердження представника відповідача про відсутність у розписці запису щодо обов`язку з повернення відповідачем коштів та строку виконання обов`язку, суд не бере до уваги, оскільки, складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання, а саме, у разі скасування заповіту сплатити штраф.

Більш того, та обставина, що у розписці не зазначено обов`язку відповідача щодо складення заповіту на користь позивача, на переконання суду, не змінює природи вказаних договірних правовідносин.

При цьому, суд в ході розгляду справи детально досліджував передумови та обставини складання заповіту відповідачем, передачі ним після отримання грошових коштів оригіналу Державного акту на право власності на земельну ділянку, дійсні наміри сторін та законні очікування кожної сторони, виходячи з принципу необхідності виконання зобов`язання належним чином, визначеного ч. 1 ст. 526 ЦК України.

Так, суд не може вважати такою, що суперечить актам цивільного законодавства умовою абзац другий розписки, в якому вказано, що зобов`язання відповідача сплатити штраф у разі скасування заповіту, оскільки вказана умова розписки не забороняла особі скасовувати заповіт, а лише визначала правові наслідки, які настають у разі скасування заповіту. Твердження відповідача у судовому засіданні про інше сприйняття ним вказаної умови суд також оцінює критично, оскільки лексичне вираження та лаконічність вказаної умови не дає підстав з точки зору стороннього спостерігача сприймати її двозначно чи невизначено для простого сприйняття, тим більше за умови складання та посвідчення заповіту в день написання розписки з наступною передачею з власною волі позивачу оригіналу Державного акту на право власності на земельну ділянку, щодо якої складено заповіт.

Більш того, в судовому засіданні відповідач не стверджував, що текст розписки йому був продиктований чи іншим чином нав`язаний іншою стороною. Відтак, виходячи з принципу змагальності, суд вважає, що рукописний текст розписки відповідачем написаний не лише з власної волі, а також і сформульований ним самостійно, з огляду на внутрішнє розуміння та сприйняття попередньо досягнутих умов отримання ним грошових коштів.

За таких обставин, суд вважає застосовним в частині тлумачення неясних умов розписки принцип contra proferentem, згідно якого слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав, і особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою.

Тому суд вважає, що відповідач взяв на себе зобов`язання перед позивачем за розпискою від 25.12.2015 року, згідно якого він може в будь-який момент скасувати (змінити) заповіт, посвідчений 25.12.2015 року, однак у такому разі він має повернути отримані ним грошові кошти та сплатити штраф.

Зрештою, суд не може залишити поза увагою і те, що фактом скасування заповіту, позивача фактично було повністю позбавлено того, на що він першочергово розраховував у вказаних правовідносинах (прав на земельну ділянку), оскільки у відповідача натепер жодного юридичного зв`язку із земельною ділянкою, щодо якої він був складений, немає та не існує будь-якого правового механізму для нього відновити такі права.

Однак, враховуючи, що позивач вступаючи у правовідносини з відповідачем, вочевидь, переслідував саме мету отримати права щодо земельної ділянки, факт скасування заповіту з однієї сторони повністю припинив будь-яких зв`язок із земельною ділянкою, вказаною у заповіті, але водночас став єдиною і достатньою умовою для застосування визначених у розписці зобов`язальних умов, як щодо повернення коштів, так і сплати штрафу.

Інший підхід до вказаних правовідносин суд не може застосувати, оскільки у такому разі фактично суд мав би відійти від основного принципу інституту виконання зобов`язань, згідно з яким зобов`язання має виконуватись належним чином, що прямо визначено ч. 1 ст. 526 ЦК України.

Відтак, суд констатує, що між сторонами таки виникли правовідносини з договору позики, хоч і з певними додатковими умовами, відповідач грошові кошти позивачу не повернув, заповіт, як прямо визначена умова розписки, був скасований, а тому наявні підстави щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 35000,00 гривень.

Водночас, суд звертає увагу на те, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про порушення відповідачем договірних зобов`язань у зв`язку із складенням 16.03.2023 нового заповіту на іншу особу, оскільки таке порушення призвело до позбавлення позивача того, на що він розраховував при наданні відповідачу грошових коштів у сумі 35000,00 грн, що відповідно до статей 611, 549 ЦК України, також є підставою стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 350000,00 гривень.

Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, оцінивши надані докази, враховуючи, що відповідач ОСОБА_4 порушив договірні зобов`язання за розпискою від 25.12.2015 та суму боргу не спростував, не надав доказів повернення позивачу коштів, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 35000,00 гривень та штрафу у розмірі 350000,00 гривень.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних, необхідно зазначити таке.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду в постановах від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, від 19 червня 2019 року в справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Отже, три проценти річних від простроченої суми та інфляційні втрати підлягають стягненню саме при наявності неналежного виконання грошового зобов`язання. Тобто ці проценти та інфляційні втрати, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його невиконання.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Враховуючи встановлений у розписці від 25 грудня 2015 року термін виконання зобов`язання зі сплати штрафу, а саме після закінчення дії/скасування заповіту, складеного відповідачем на користь позивача, з наступного дня після складення відповідачем нового заповіту від 16.03.2023, позивач за період з 17.03.2023 по 31.07.2024 здійснив розрахунок інфляційних втрат в розмірі 24409,37 грн та 3% річних у розмірі 15898,43 грн.

Водночас, суд бере до уваги, що відповідач зазначені у позовній заяві розрахунки інфляційних втрат та 3% річних не спростував, контррозрахунок не надав, тому відсутні підстави ставити під сумнів зазначені розрахунки.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення виконання взятого на себе грошового зобов`язання перед позивачем, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 24409,37 грн та 3% річних у розмірі 15898,43 грн.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Отже, понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 3402,46 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відтак, у контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 509, 526, 530, 533, 545, 549, 610, 611, 627, 629, 1046, 1047, 1049 ЦК України, статтями 3, 10, 12, 13, 89, 141, 263, 264-268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , грошові кошти у сумі 35000 (тридцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок, штраф у сумі 350000 (триста п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок, інфляційні втрати в сумі 24409 (двадцять чотири тисячі чотириста дев`ять) гривень 37 копійок, три проценти річних у сумі 15898 (п`ятнадцять тисяч вісімсот дев`яносто вісім) гривень 43 копійки, понесені судові витрати у виді судового збору у сумі 3402 (три тисячі чотириста дві) гривні 46 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду: 19 грудня 2025 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК