Постанова

Іменем України

18 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 752/13774/24

провадження № 61-6862св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2025 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису.

Заява обґрунтована тим, що під час спільного проживання ОСОБА_2 , постійно вчиняв фізичне насилля, висловлювався нецензурною лайкою, завдавав тілесних ушкоджень, внаслідок чого вона декілька разів викликала поліцію та швидку допомогу, працівники яких фіксували вказані обставини (протокол від 19 лютого 2022 року за статтею 173-2 КУпАП).

Постійні систематичні побиття з боку ОСОБА_2 стали підставою припинення відносин, втім ОСОБА_2 все одно не залишає її у спокої, весь час переслідує, ходить за нею на роботу та пише гнівні смс-повідомлення з нецензурною лайкою.

18 червня 2024 року ввечері ОСОБА_2 вкотре почав ображати її, нецензурно висловлюватися, штовхнув і побив, завдавав ударів по обличчю, голові та руках. Того вечора ОСОБА_2 побив маму заявниці, яка намагалися перешкодити його діям. 18 червня 2024 року працівники поліції стосовно кривдника ОСОБА_2 склали протокол про адміністративне правопорушення за статтею 173-2 КУпАП.

Зазначала, що також вона подала заяву в поліцію про вчинення ОСОБА_2 злочину за попередньою правовою кваліфікацією за частиною першою статті 122 КК України.

Медичним обстеженням від 21 червня 2024 року зафіксовано побої на її тілі, які завдав ОСОБА_2 , зокрема діагностовано закритий перелом пальця кісті.

За таких обставин ОСОБА_4 вважає себе особою, яка зазнала домашнього насильства, з огляду на що вважає необхідним застосувати до кривдника обмежувальний припис.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк шість місяців, яким визначити такі тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) ОСОБА_4 за адресою її реєстрації: АДРЕСА_1 ;

заборонити ОСОБА_2 наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування) ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 та місця роботи за адресою: АДРЕСА_2 ;

заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_4 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

заборонити вести листування, телефонні переговори ОСОБА_4 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та особистою приватною власністю ОСОБА_4 , а саме особистим автомобілем «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 липня 2024 року заяву ОСОБА_4 задоволено частково.

Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк шість місяців шляхом встановлення таких заходів тимчасового обмеження прав, а саме: заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного перебування з постраждалою особою - ОСОБА_4 за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_5 наближатися ближче ніж на 300 (триста) метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_4 за вказаною адресою; усунути перешкоди у користуванні автомобілем «Toyota Land Cruiser», державний номерний знак НОМЕР_1 , що є особистою приватною власністю ОСОБА_4 ; заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_4 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборонити вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_4 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено допустити негайне виконання рішення суду.

Повідомлено Голосіївське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві про видачу обмежувального припису для взяття ОСОБА_2 на профілактичний облік за місцем його перебування.

Повідомлено Голосіївську районну в місті Києві державну адміністрацію про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив із того, що заявник надала належні докази неодноразових звернень до правоохоронних органів, медичну документацію, що підтверджує наявність у заявниці тілесних ушкоджень, у період як спільного проживання з заінтересованою особою, так і після звернення заявниці до суду. Вжиті заявницею розумні заходи для її захисту, а саме звернення до правоохоронних органів, не дали очікуваного результату, тому обмежувальний припис є належним і допустимим способом захисту прав заявниці.

Врахувавши наявність конфліктної ситуації між заявницею та заінтересованою особою, можливість ОСОБА_2 переслідувати заявницю у майбутньому, суд дійшов висновку про високій рівень вірогідності повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо постраждалої особи, і такі ризики є реальними та підтверджуються матеріалами справи, тому для забезпечення дієвого й ефективного захисту ОСОБА_6 необхідно застосувати обмежувальний припис.

Обираючи заходи тимчасового обмеження, виходячи із принципу пропорційності, оцінюючи ризики продовження ОСОБА_2 протиправної поведінки та його вплив на заявницю, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що кривдник не здатний повністю контролювати свої дії, неодноразово демонстрував агресивну поведінку стосовно ОСОБА_6 , суд першої інстанції, вважав, що таке втручання в особисті права ОСОБА_2 , як заборона, перебувати в місці спільного перебування з постраждалою особою за адресою реєстрації; наближатись ближче ніж на 300 метрів до місця її проживання (перебування); заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_4 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб на строк 6 місяців, є пропорційним, доречним, відповідає меті його застосування і водночас забезпечить дієвий та ефективний захист заявниці від кривдника.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 20 травня 2025 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 липня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні заяви.

Відмовляючи в задоволенні заяви, апеляційний суд виходив з того, що факт вчинення ОСОБА_2 будь-яких протиправних дій щодо заявниці ОСОБА_6 є недоведеним, оскільки досліджені судом докази не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для заявниці, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

28 травня 2025 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 404/5203/19, від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19, від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19, від 14 липня 2021 року у справі № 646/3036/20, від 27 червня 2024 року у справі № 509/7151/23, від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18, від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає порушення судом норм процесуального права, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази, суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Із відповіді Управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУ НП у Київській області установлено, що в інформаційно-аналітичній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» наявна така інформація: заявник ЄО № 934 від 19 лютого 2022 року, відділення поліції № 4, с. Капітанівка Бучанського районного управління поліції ГУНП в Київській області (домашнє насильство), складено адмінпротокол № 423496 від 19 лютого 2022 року за статтею 173-2 ч. 1 КУпАП, кривдник - ОСОБА_2 ; заявник ЄО № 973 від 19 лютого 2022 року відділення поліції № 4, с. Капітанівка Бучанаського районного управління поліції ГУНП в Київській області (домашнє насильство), приєднано до іншого ЄО (ЗУ «Про звернення громадян») № 930 від 19 лютого 2022 року, кривдник - ОСОБА_2 .

На запит представника ОСОБА_2 відділення поліції № 4 Бучанського районного управління поліції ГУНП в Київській області повідомило, що на звернення, а саме ЄО № 930, 933, 934 від 19 лютого 2022 року, складено протокол про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 423496 від 19 лютого 2022 року за частиною першою статті 173-2 КУпАП, зібрано відповідні матеріали та направлено до Києво-Святошинського районного суду для прийняття рішення згідно з чинним законодавством.

У матеріалах справи інформації щодо результату розгляду адмінпротоколу від 19 лютого 2022 року № 423496 немає.

З відповіді Києво-Святошинського районного суду Київської області випливає, що матеріали щодо ОСОБА_2 про адміністративне правопорушення за частиною першою статті 173-2 КУпАП за протоколом ВАБ 423496 до суду не надходили та зареєстрованими в автоматизованій системі документообігу суду не значаться (а. с. 225, т.1).

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження № 0000443) 20 лютого 2022 року внесено до реєстру заяву ОСОБА_4 від 19 лютого 2022 року про те, що 19 лютого 2022 року о 9:00 год за адресою: с. Білогородка, Київська область, чоловік ОСОБА_2 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_4 .

За інформацією Голосіївського управління поліції ГУ НП у м. Києві, 27 грудня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000443 від 20 лютого 2022 року прийнято рішення про закриття на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України (відсутній в діянні склад кримінального правопорушення) (а. с. 219, т. 1).

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (кримінальне провадження № 0000042) 23 червня 2024 року внесено до ЄРДР відомості про заяву ОСОБА_4 від 22 червня 2024 року про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Білогородка Бучанського району Київської області їй заподіяно тілесні ушкодження з боку ОСОБА_2 ( а. с. 20 , т. 1).

Відомостей щодо притягнення ОСОБА_2 за заявами ОСОБА_3 до будь-якого виду юридичної відповідальності у матеріалах справи немає.

Постанова Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 вересня 2024 року, якою ОСОБА_2 притягнено до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП (події 18 червня 2024 року), скасована постановою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2025 року; провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_2 за частиною першою статті 173-2 КУпАП закрито (https://reyestr.Court.ua/Review/ 127267753).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, визначає Закон України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII).

Відповідно до частини першої статті 1 зазначеного Закону:

- домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;

- психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до статті 4 Закону № 2229-VIII діяльність, спрямована на запобігання та протидію домашньому насильству, ґрунтується на таких засадах: 1) гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд, на правничу допомогу, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини; 2) належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 3) врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих, дотримання принципу забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 4) визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; 5) повага та неупереджене і небайдуже ставлення до постраждалих осіб з боку суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; 6) конфіденційність інформації про постраждалих осіб та осіб, які повідомили про вчинення домашнього насильства; 7) добровільність отримання допомоги постраждалими особами, крім дітей та недієздатних осіб; 8) врахування особливих потреб та інтересів постраждалих осіб, зокрема осіб з інвалідністю, вагітних жінок, дітей, недієздатних осіб, осіб похилого віку; 9) ефективна взаємодія суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, з громадськими об`єднаннями, неурядовими організаціями, медіа та іншими особами; 10) недопустимості обов`язкових альтернативних процесів з вирішення спорів, у тому числі посередництва, примирення, медіації, щодо всіх форм домашнього насильства.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 2229-VIII право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник; у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.

Згідно з пунктом 3 статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом № 2229-VIII.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 2229-VIII обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, яке невідоме кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону № 2229-VIII).

Верховний Суд неодноразово зазначав, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, що виконує захисну та запобіжну функцію і направлений на запобігання вчиненню насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб з огляду на наявність ризиків, передбачених зазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях (див. постанови від 29 вересня 2025 року у справі № 760/31644/24, від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22 та ін.)

Систематичність визначається, виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. Суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними (див. постанови Верховного Суду від 15 вересня 2025 року у справі № 607/21964/24, від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20 та ін.).

У кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного та психологічного насильства відповідно до Закону № 2229-VIII.

У постанові від 28 травня 2025 року в справі № 761/44907/24 Верховний Суд зазначив, що докази, що додаються до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватися місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатна вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість і системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що кривдник не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії, що до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже, і застосування обмежувального припису є обґрунтованою.

Як докази до заяви можуть додаватися, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У постанові Верховного Суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23 зазначено, що «домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. Тоді як під конфліктом потрібно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнього загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту».

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17).

Враховуючи вказані норми, та застосовуючи їх у цій справі, варто зазначити, що рішення про видачу обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Тому для обмеження права особи (кривдника) необхідним є встановити ризики, які несе його поведінка для постраждалої особи.

Натомість заявником не надано, а судом не встановлено жодних належних та допустимих доказів, з яких можна було б встановити ризики для постраждалої особи, зокрема в майбутньому, які б свідчили про необхідність (чи можливість) застосування того чи іншого обмеження для кривдника у залежності від їх ступеня.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що докази, надані заявницею на обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_4 навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом № 2229-VIII, а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами. Тому висновки суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису є обґрунтованими.

Суд надав належну правову оцінку доводам сторін, висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які суд правильно застосував.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на нормах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки підстав для його скасування немає.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська