Провадження № 2/369/430/25
РІШЕННЯ

Іменем України

18.12.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі судових засідань Худинець Д.С.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

Відповідача ОСОБА_2 .

Представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником жилого будинку і земельної ділянки загальною площею 0,1435 га з кадастровим номером :02:008:5029, яка розташована на території АДРЕСА_1 . На підставі затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ним був встановлений паркан з південної сторони земельної ділянки. Сусід, ОСОБА_2 , неодноразово чинив спробу зруйнувати його паркан. Без згоди і відома позивача, на західній стороні його ділянки, за сприяння заступника голови Віта-Поштової сільради ОСОБА_5 , відповідач встановив паркан, чим порушив межі земельних ділянок, проігнорувавши межові сталеві стопці. На захопленій ділянці розкидані будівельні матеріали (цегла, блоки), що ускладнює спорудження позивачем паркану по визначеним межам.

Вважає своє право порушеним, просить суд зобов`язати ОСОБА_2 перенести паркан на межі визначені проектною документацією площею 0,08 га, що являється частиною ділянки позивача із кадастровим номером :02:008:5029, яка розташована на території АДРЕСА_1 ; звільнити з захваченої частини земельної ділянки будівельні матеріали і будівельне сміття, тобто привести її до стану придатного для користування за цільовим призначенням; стягнути з відповідача судовий збір 620,25 грн. та витрати на виготовлення процесуальних документів 276 грн, всього 896, 25 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.10.2022 року позовна заява була залишена без руху.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.12.2022 року відкрито провадження у справі та розпочато підготовче провадження. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.07.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

09 жовтня 2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Не погоджуючись з позовною заявою зазначає, що сама лише незгода позивача зі встановленим парканом не може бути підставою для його знесення. Зазначає, що позивачем не зазначено яке саме його право порушене та як судове рішення поновить його право, не надано доказів на підтвердження самовільного зайняття відповідачем земельної ділянки позивача. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог та застосувати наслідки спливу позовної давності.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутньої Н.О. № 2363 від 05.12.2024 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/10197/22 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 05.12.2024 року вказану справу передано на розгляд судді Пінкевич Н.С.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.12.2024 року справу прийнято до провадження судді Пінкевич Н.С., призначено судове засідання.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги.

У судовому засіданні відповідач та представник відповідача проти позову заперечували, просили відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення сторін та представників, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

При розгляді справи судом встановлено, що рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №33-63 від 09 лютого 2018 року затверджено технічну документацію із землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1435 га, кадастровий номер :02:008:5029) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в АДРЕСА_1 .

Державна реєстрація права власності на вищевказану земельну ділянку проведена ОСОБА_4 22 лютого 2018 року, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права №115099075 від 23 лютого 2018 року.

Відповідно до пояснень позивача, суміжним власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:008:0003 є ОСОБА_2 . Дана обставина не спростовувалась відповідачем при розгляді справи та додатково підтверджується протоколом постійної комісії з питань земельних відносин.

Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Згідно вимог ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

З пояснень сторін вбачається, що між сторонами виник спір щодо встановленого паркану між земельними ділянками. На переконання позивача, даний паркан встановлений самовільно відповідачем, чим захоплено частину його земельної ділянки, яку захаращено будівельними матеріалами, сміттям.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та другастатті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другоїстатті 78 ЦПК Україниобставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом положень статей102,103 ЦПК Українидля з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

Виходячи із характеру спірних правовідносин, у цій справі в першу чергу підлягає встановленню обставина, чи виходить паркан за межі ділянки відповідача та заходить на територію позивача.

Однак, у такій категорії справ суд самостійно без застосування спеціальних знань не може зробити такий висновок, а отже, суд, керуючись положеннями цивільно-процесуального законодавства, для встановлення істинності у справі та з метою виконання завдань правосуддя, може призначити судову експертизу.

Таким чином, належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував накладення земельних ділянок, може бути лише висновок земельно-технічної експертизи, після якого суд вирішує наявність чи відсутність порушених речових прав позивача та відповідача щодо земельної ділянки.

Суд роз`яснював сторонам можливість призначення в справі відповідної експертизи та роз`яснював обов`язок доказування. Про відсутність експертного висновку вказувалось і відповідачем у своєму відзиві. Але позивач з клопотанням про призначення у справі судової земельно-технічної експертизи не звертався.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина перша, друга статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч вказаним положенням ст. 81 ЦПК України, з огляду на описані вище обставини справи, позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач порушує право позивача.

Поданий суду протокол №15 постійної комісії з питань земельних відносин, містобудування, архітектури, капітального будівництва, агропромислового комплексу, охорони навколишнього середовища та екології від 05 січня 2022 року, - суд до уваги не приймає. Так, з вищевказаного протоколу вбачається, що на комісії були присутні ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , які надали копії документів на право власності на земельні ділянки. При цьому, комісія дійшла висновку про порушення ОСОБА_2 правил добросусідства. Разом з тим, у даному протоколі не відображено, яким чином комісія прийшла до таких висновків, яким чином встановила, де знаходиться паркан, хто і коли його встановлював, де знаходиться будівельне сміття, якщо крім правовстановлюючих документів нічого подано не було і про виїзд на місцевість також нічого не вказано.

Щодо листів сільської ради адресованих ОСОБА_2 про винесення меж своєї ділянки та усунення порушень прав ОСОБА_4 , то в матеріалах справи відсутні докази як направлення, так і вручення відповідачу.

Не підтверджує й позовних вимог подана позивачем схема фактичного використання земельної ділянки. Так, з даної схеми не вбачається за можливе встановити які саме вихідні дані використовувались інженером ОСОБА_6 , чи перевірялись поворотні точки земельної ділянки відповідача (причому відповідно до наявних матеріалів відповідач перший отримував державний акт про право власності на землю); яким чином встановлено наявність паркану (щодо паркану: схема містить позначення існуючого паркану, при чому він позначений у двох місцях).

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що позивач не довів позовні вимоги, на які посилався в позові, а відтак в задоволенні позову необхідно відмовити.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 316, 391 ЦК України ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про звільнення самостійно зайнятої земельної ділянки відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 18 грудня 2025 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ