ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 650/3242/25 Головуючий в І інстанції: Сікора О.О.
Номер провадження: 22-ц/819/1317/25 Доповідач: Базіль Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді (судді-доповідача) Базіль Л.В.,

суддів: Приходько Л.А., Радченка С.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця», від імені якої діє представник Савчук О.С., на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12.09.2025 року, ухвалене під головуванням судді Сікори О.О. у справі №650/3242/25 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частки заробітної плати,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про стягнення недоплаченої частки заробітної плати в сумі 10008,30 грн.

Позовна заява мотивована тим, що він працює на посаді машиніста тепловозу в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». У 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 році йому надавалась щорічна графікова тарифна відпустка.

Кожного разу при наданні відпустки він звертався до керівника з особистою заявою про надання йому матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до пункту 3.1.5. Колективного договору Криворізького локомативного депо на 2011-2012 роки, який є чинним станом на час виникнення спірних правових відносин (пролонгований відповідно до ст.9 ЗУ «Про колективні договори і угоди»).

Позивач вказував, що відповідно до п.3.1.5 колективного договору, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Проте, відповідач в порушення умов колективного договору матеріальну допомогу на оздоровлення виплатив не з розрахунку мінімальної заробітної плати по Україні, а виходячи із 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом. Про погіршення існуючих умов оплати праці позивача не попереджав.

Пунктом 1.4 Колективного договору Криворізького локомотивного депо, встановлено, що зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового колективу депо.

За викладеного вважає, що прийнята 31.03.2017 року спільна постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, а тому не підлягає застосуванню при визначені розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

Ураховуючи наведене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 10008,30 грн заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за період 2017-2021 роки, включно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 5835,30 грн заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за 2017, 2018, 2020, 2021 роки.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем АТ «Українська залізниця» безпідставно знижено позивачу розмір матеріальної допомоги на оздоровлення у 2017, 2018, 2020 та 2021 роках, оскільки на трудові відносини між сторонами поширюються положення колективного договору в редакції, яка діяла на час укладення трудового договору, відповідно до п. 3.1.5 якого матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 % ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

При цьому суд вказав, що положення Закону України №1774-VIII від 6 грудня 2016 року, яким встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина, не можуть бути застосовані до умов чинного колективного договору, укладеного раніше, оскільки це б звужувало права працівників, гарантовані договором і трудовим законодавством.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за 2019 рік, суд виходив з того, що позивач не подав заяву про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, а тому право на таку допомогу у нього не виникло.

Суд також вказав, що оскільки спірні правовідносини, виникли до 19 липня 2022 року (до часу набрання законної сили ЗУ №2352-IX від 01 липня 2022 року, яким встановлено тримісячний строк звернення до суду), то до них застосовується редакція ст.233 КЗпП України, чинна на час виникнення спірних правовідносин, тобто без обмеження строком, а тому доводи відповідача про пропуск строку звернення позивача до суду є безпідставними.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі АТ «Українська залізниця» посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12.09.2025 року скасувати та ухвалити нове рішення у справі, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Українська залізниця» з посиланням на правові позиції Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду вказував на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги положення Закону України №1774-VIII від 6 грудня 2016 року, яким була змінена розрахункова величина з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум.

Також вважає помилковим висновок суду про те, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з даним позовом, який, на думку відповідача, обмежений тримісячним строком, встановленим ст.233 КЗпП України, оскільки Колективний договір не є індивідуально-правовим актом, регулює певні види трудових відносин усього трудового колективу структурного підрозділу та спрямований на виконання певних договірних відносин, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню установлений ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду.

Аргументи інших учасників справи.

Копія ухвали апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження від 28 жовтня 2025 року, надіслана апеляційним судом за місцем проживання позивача, була повернута на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній».

Відповідно до п.4 ч.6 ст.272 ЦПК України, днем вручення судового рішення є день: проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи.

Таким чином, у силу вимог закону, ОСОБА_1 вважається таким, що отримав поштову кореспонденцію, надіслану судом.

Копія ухвали апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року також була надіслана представнику позивача за довіреністю, ОСОБА_2 в його електронний кабінет та доставлена 28.10.2025 року об 22:50 год, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 не скористалися.

Порядок розгляду справи.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Приписами п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України регламентовано, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Херсонського апеляційного суду від 11.12.2025 року, з огляду на положення ч. 1 ст. 369 ЦПК України, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження за матеріалами, що містяться у справі, зважаючи на те, що ціна позову у цій справі становить 10008,30 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90840,00 грн) на дату подання скарги.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ретельний аналіз доводів апеляційної скарги та матеріалів справи свідчить про те, що рішення суду першої інстанції в частині відмовних позовних вимог ніким із учасників справи не оскаржується, а тому, відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, не є предметом апеляційного перегляду.

Предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції від 12.09.2025 року в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 5835,30 грн, яка обрахована судом, виходячи з п. 3.1.5 колективного договору.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працює на посаді машиніста тепловозу Структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця».

24 жовтня 2011 року між відокремленим структурним підрозділом Державного підприємства «Придніпровська залізниця» Криворізьке локомотивне депо в особі адміністрації та спільного представницького органу профспілок Залізничників і транспортних будівельників України та СПМУ, в особі їх виборного органу (профком), був укладений колективний договір на 2011-2012 роки, реєстраційний номер 60/11 (далі колективний договір) (а.с.9-14).

Колективний договір є чинним станом на час виникнення спірних правовідносин.

Зазначені обставини визнаються сторонами справи, а відтак, у відповідності до положень ч.1 ст.82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Згідно з пунктом 3.1.5. зазначеного Колективного договору при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з «Положенням про надання працівникам Придніпровської залізниці матеріальної допомоги на оздоровлення під час щорічної відпустки» за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 % тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги по професії, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Згідно з пунктом 1.4. Колективного договору зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо.

Доказів того, що до колективного договору вносилися зміни у порядку, визначеному пунктом 1.4 цього договору, матеріали справи не містять,

Факт подання позивачем заяв про виплату матеріальної допомоги на оздоровлення у 2017, 2018, 2020 та 2021 роках та її виплату підтверджено листом структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» від 04.04.2025 року № 377 та копіями розрахункових листів.

На підставі зібраних та досліджених в ході розгляду справи доказів, районний суд дійшов висновку про те, що відповідач виплачував матеріальну допомогу на оздоровлення позивача у заниженому розмірі, незаконно застосовував при її розрахунку величину 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, замість мінімальної заробітної плати, як то визначено п.3.1.5 колективного договору, загальна сума недоплаченої матеріальної допомоги за 2017, 2018, 2020, 2021 роки становить 5835,30 грн.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ст.21 Закону України «Про оплату праці»)

Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів ( ст.10 КЗпП України)

Відповідно до ст. 11 КЗпП України, колективний договір укладається на підприємстві, в установі, організації, а також з фізичною особою, яка використовує найману працю.

Відповідно до статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами. У колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії (ст. 13 КЗпП України)

Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників (ст.18 КЗпП України).

Аналогічні положення закріплені і в ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди».

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Судом першої інстанції було встановлено, що згідно з пунктом 3.1.5. Колективного договору при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з «Положенням про надання працівникам Придніпровської залізниці матеріальної допомоги на оздоровлення під час щорічної відпустки» за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 % тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги по професії, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Доказів того, що в п.3.1.5 колективного договору були внесені зміни матеріали справи не містять.

Районним судом правильно враховано, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06 грудня 2016 року (далі Закон №1774-VIII), яким встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина, не може бути застосований до умов колективного договору, який укладений 24 жовтня 2011 року, оскільки відповідно до ст.58 Конституції України закони не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.9 КЗпП України умови трудових договорів, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Виходячи із аналізу наведених конституційних норм та статті 9 КЗпП України, можна зробити висновок, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотної сили.

Будь-яких доказів того, що відповідачем у визначеному законом та Колективним договором порядку, виконано вимоги Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-УІІІвід 06 грудня 2016 року щодо укладення чи приведення існуючих колективних договорів чи угод у відповідність із цим Законом, протягом трьох місяців, чи в подальшому, відповідачем суду не надано.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем АТ «Українська залізниця» безпідставно було знижено позивачу розмір матеріальної допомоги на оздоровлення у 2017, 2018, 2020 та 2021 роках, оскільки на трудові відносини між сторонами поширюються положення колективного договору, а саме п. 3.1.5, відповідно до якого матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Посилання АТ «Українська залізниця» у апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду не можуть бути застосовані у цій справі, оскільки зроблені касаційним судом за інших фактичних обставин.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є стягнення недоплаченої частини матеріальної допомоги на оздоровлення.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структурно заробітна плата складається з трьох основних частин: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата (премії, надбавки, доплати) та інші заохочувальні і компенсаційні виплати (річні бонуси, матеріальна допомога, разові виплати).

Отож, матеріальна допомога на оздоровлення входить до структури заробітної плати.

На момент отримання сум матеріальної допомоги на оздоровлення (2017, 2018, 2020, 2021 роки), частина другої статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством не обмежувався будь-яким строком.

З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду є помилковими, оскільки його право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 368, 369, 375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.

Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: Л.В. Базіль

Судді: Л.А. Приходько

С.В. Радченко