ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7386/25 Справа № 199/3727/25 Суддя у 1-й інстанції - РУДЕНКО В. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу Комунального підприємства Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Дніпровської обласної ради, на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 01 травня 2025 року, у складі судді Руденко В.В. по справі № 199/3727/25 за позовною заявою Комунального підприємства Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Дніпровської обласної ради до ОСОБА_1 про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2025 року КП Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ДОР звернулося до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_1 , у якій просило суд, на підставі ст.1187 ЦК України та ст. 130,132,134 КЗпП України, стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 171 761 грн, обґрунтовуючи це тим, що, в порушення п.12.3 ПДР, відповідач, будучи працівником позивача, скоїв ДТП та був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП України, внаслідок чого був пошкоджений автомобіль швидкої допомоги, що належить позивачеві. Висновком №10087 судового експерта-автотоварознавця ОСОБА_2 по визначенню вартості матеріального збитку колісного транспортного засобу, ринкова вартість КТЗ становить 2 173 600 грн, вартість матеріального збитку, нанесеному власнику автомобіля АСПА.941157.014.03, державний номер НОМЕР_1 , пошкодженого внаслідок ДТП, становить 303 006,63 грн. Зазначений автомобіль було відремонтовано, вартість чого склала 166 761,10 грн, що і є матеріальним збитком позивача, який, на думку позивача, повинен бути відшкодований відповідачем у повному обсязі. Також позивач поніс витрати на проведення товарознавчого дослідження у розмірі 5000 грн, які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 01 травня 2025 року у позові КП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ДОР до ОСОБА_1 про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - відмовлено. Судові витрати позивача віднесено за його рахунок (а.с. 43-45).

Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачем наявності повної матеріальної відповідальності у відповідача перед позивачем, враховуючи, що дорожньо-транспортна пригода сталася в період виконання відповідачем трудових обов`язків, та підстави для його притягнення до відповідальності у повному розмірі шкоди, заподіяної позивачу внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди, відсутні. Також суд першої інстанції зазначив, що завдана шкода пов`язана з виконанням відповідачем трудових обов`язків, та він має нести матеріальну відповідальність згідно зі ст.132 КЗпП України, тобто, у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку, однак, позивачем не надавалось даних щодо розміру середнього місячного заробітку відповідача.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, КП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ДОР подало апеляційну скаргу (а.с.50-52), посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування наявності вини відповідача у скоєнні ДТП та положень ч.2 ст. 132 КЗпП України щодо деліктного обов`язку винної особи на відшкодування завданих нею збитків. Враховуючи здійснення позивачем відновлювального ремонту автомобіля такий обов`язок у відшкодуванні збитків для відповідача виражається у вартості такого ремонту, що становить 166 761,10 грн та вартості витрат на проведення експертних досліджень у розмірі 5000 грн, чого судом першої інстанції не враховано. Просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 , своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзивів не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, та, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу частково задовольнити, а рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог КП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ДОР, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» передбачено, що суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно статті 135-1 КЗпП може бути укладено договір повної матеріальної відповідальності та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Суд першої інстанції вважав встановленим, що позивач не надав доказів на підтвердження повної матеріальної відповідальності відповідача, дорожньо-транспортна пригода сталася в період виконання відповідачем трудових обов`язків, а тому він має нести матеріальну відповідальність згідно зі ст.132 КЗпП України у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку.

Разом з цим встановив, що підстави для його притягнення відповідача до відповідальності у повному розмірі шкоди, заподіяної позивачу внаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди, відсутні, як і відсутні дані щодо розміру середнього місячного заробітку відповідача.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 жовтня 2024 року о 01:10 годині в м.Дніпро, вул. Калинова, 23м, водій ОСОБА_1 , перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем на посаді водія, при виконанні трудових обов`язків, керуючи транспортним засобом - автоспецпром 18/YO8CO/510 (Citroen Jamper), державний номерний знак НОМЕР_1 , у разі виникнення небезпеки для руху, не вжив всіх заходів аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди, в результаті чого вчинив зіткнення з протитанковим їжаком. Внаслідок ДТП транспортний засіб отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками, травмованих немає.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2024 року ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто в сумі 850 грн.

Колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції, визначаючи предмет та характер спірних правовідносин, не врахував прямої норми матеріального права ст. 135-1 КЗпП України, яка регулює такі правовідносини, відсутність затвердженого переліку посад і робіт, з якими підприємство може укладати договір про повну (індивідуальну) матеріальну відповідальність, помилково пославшись на постанову Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, завданої підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» та Перелік посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24.

Так, колегія суддів наголошує, що предметом спору є відшкодування збитків позивачеві, завданих його працівником при здійсненні ним своїх трудових обов`язків, де судовим рішенням встановлено його винні дії.

Відповідно до ст. 130 Кодексу Законів про працю України визначено загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників.

Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Трудове законодавство передбачає два види матеріальної відповідальності працівника: обмежена матеріальна відповідальність, охоплює обов`язок працівника відшкодувати збитки в межах свого середнього місячного заробітку; повна матеріальна відповідальність, яка містить обов`язок працівника відшкодувати збитки в повному обсязі незалежно від розміру одержуваної ним заробітної плати.

Так, відповідно до ст. 132 КЗпП України обмежена матеріальна відповідальність визначена як матеріальна відповідальність у межах середнього місячного заробітку.

Відповідно до ст. 134 КЗпП України повною матеріальною відповідальністю є відповідальність працівника у повному розмірі шкоди, заподіяної з вини працівника підприємству, установі, організації.

Отже, є два основних види матеріальної відповідальності працівника: повна (відшкодування шкоди повністю понад середній місячний заробіток) та обмежена (відшкодування шкоди лише в межах середнього місячного заробітку).

Відповідно до ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

1) між працівником і роботодавцем укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей;

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку;

4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих роботодавцем працівникові в користування;

6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;

7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;

8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу;

9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством;

10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом.

Найбільш часто застосований на практиці є випадок коли між роботодавцем та працівником укладається так званий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Водночас такий договір допускався лише за умови, що посада або робота працівника зазначена у Переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, що був Додатком №1 до постанови Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. №447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14 вересня 1981 року №259/16-59).

В правовому висновку, викладеному у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року у справі № 491/961/16-ц зазначено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший статті 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений.

Проте, колегія суддів наголошує, що відповідно до Закону України «Про дерадянізацію законодавства України» майже усі нормативно-правові акти Союзу РСР та Української РСР (Української СРР) або втратили чинність, або перестали застосовуватись на території України або були змінено відповідно до теперішніх реалій.

Відповідно до Додатку № 1 Закону України «Про дерадянізацію законодавства України» визначений Перелік актів органів державної влади і органів державного управління Союзу РСР, що не застосовуються на території України відповідно до пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України. У п. 362 вказаного Додатку зазначено про Указ Президії Верховної Ради СРСР від 13 липня 1976 року № 4204-IX «Об утверждении Положения о материальной ответственности рабочих и служащих за ущерб, причиненный предприятию, учреждению, организации» (із наступними змінами).

У межах вказаного Указу Президії Верховної Ради СРСР у п. 11 зазначено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли 18-річного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Радою Міністрів СРСР.

Як наслідок, Перелік, що був Додатком №1 до постанови Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28.12.1977 р. №447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14.09.1981 року №259/16-59) перестав застосовуватись на території України.

Тому, під час укладення договорів про повну матеріальну відповідальність варто керуватись статтею 135-1 Кодексу законів про працю України, у якій зазначено, що письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівником, який досяг вісімнадцятирічного віку та:

1) займає посаду або виконує роботу, безпосередньо пов`язану із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або використанням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (станом на сьогодні такий Перелік посад, який затверджений Кабінетом Міністрів України відсутній);

2) виконує роботу за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу і користується обладнанням та засобами роботодавця, наданими йому для виконання роботи.

Отже, у зв`язку із відсутністю, станом на сьогодні, затвердженого переліку посад і робіт з якими підприємство, установа, організації може укласти договір про повну (індивідуальну) матеріальну відповідальність, роботодавцю не заборонено самостійно визначати такі категорії працівників (з урахуванням умов, встановлених статтею 135-1 КЗпП України) у локальному документі (наказі, погодженому з трудовим колективом або профспілкою), правилах внутрішнього трудового розпорядку, колективному договорі) з якими можливо укласти договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника щодо того, що судом першої інстанції не з`ясовано у повній мірі, в якому об`ємі відповідач несе перед позивачем відповідальність за нанесену ним шкоду, враховуючи перебування на момент скоєння ДТП з його вини, у трудових відносинах з позивачем, дійшовши помилкового висновку про відсутність підстав для відповідальності відповідача перед позивачем.

Разом з цим належить наголосити, що позивачем не доведено будь-якими доказами наявності повної відповідальності відповідача перед позивачем, адже скаржником не надавалось як суду першої інстанції, так і при розгляді його апеляційної скарги жодного письмового документу, яким би передбачалась така повна відповідальність ОСОБА_1 , як працівника позивача.

Разом з цим колегія зазначає, що, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Розмір межі матеріальної відповідальності працівника закріплено у статті 132 КЗпП України, у якій передбачено, що за шкоду, заподіяну роботодавцю при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

З наведеного колегія суддів доходить висновку, що за загальним правилом на працівника може бути покладена відповідальність з відшкодування шкоди лише в межах його середньомісячного заробітку.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про узагальнення практики застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» від 11 грудня 2015 року №12, зі змісту ст. 132 КЗпП при заподіянні працівником прямої дійсної шкоди в розмірі, що менше середнього місячного заробітку, працівник зобов`язаний відшкодувати пряму дійсну шкоду повністю. Якщо ж пряма дійсна шкода, що заподіяна працівником підприємству, перевищує середній місячний заробіток працівника, з останнього стягується лише сума, що дорівнює середньому місячному заробітку, а решта шкоди працівником не покривається.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 489/1902/18 (провадження № 61-282св19).

З огляду на те, що позивачем не доведено належними доказами повної відповідальності працівника ОСОБА_1 , яким він був станом на день скоєння ДТП та нанесення позивачеві збитків, що не спростовано відповідачем, тому належить встановити наявність підстав для відшкодування відповідачем збитків позивачеві у розмірі його середнього місячного заробітку.

Колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність у справі відомостей про доходи відповідача на підприємстві, оскільки не було вжито процесуальних заходів щодо витребування такої інформації у позивача, як і не з`ясовано того, що відповідач на момент подання позову вже був звільнений з роботи.

Так, на виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року скаржником надано довідку про доходи ОСОБА_1 за 2024 рік (а.с.100).

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року, № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» при матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку працівника він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Так, відповідно до Постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 грудня 2022 року по справі №753/15508/20 зазначено наступне:

«Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства».

Колегія суддів наводить свій розрахунок середнього місячного заробітку ОСОБА_1 , враховуючи, що останній був звільнений з роботи в установі позивача 23 грудня 2024 року.

У відповідності до інформації, що міститься у наданій позивачем довідці, середній заробіток ОСОБА_1 належить розраховувати за 2 останні місяці перед місяцем його звільнення, тобто за жовтень-листопад 2024 року, де у жовтні йому нараховано заробітної плати у розмірі 16 355,88 грн, у листопаді 2024 року 17 586,53 грн.

Також колегія суддів виходить з 23 робочих днів у жовтні 2024 року та 21 робочого дня у листопаді 2024 року.

Середньомісячне число робочих днів становить 22 робочих дня.

За таких вихідних даних:

- середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 склала 771,42 грн (16 355,88+17 586,53:44);

- середньомісячна заробітна плата становить 16 971,24 грн (771,42*22).

Колегія суддів доходить висновку, що саме в такому розмірі має нести відповідальність ОСОБА_1 за завдану позивачеві з його вини матеріальну шкоду.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, приймаючи частково доводи скаржника, колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції не в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, характер спірних правовідносин, не повно перевірив доводи сторін, не надав їм належну правову оцінку, ухваливши рішення, яке не відповідає вимогам закону та постановлене з порушенням норм як процесуального, так і матеріального права.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права.

З урахуванням вказаних обставин та вищенаведених норм права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог КП Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф ДОР, на користь якого належить стягнути з ОСОБА_1 матеріальні збитки у розмірі 16 971,24 грн, при цьому відмовивши у стягненні 5000 грн за проведення експертного дослідження, оскільки такі письмові докази не підтверджуються повну матеріальну відповідальність відповідача перед позивачем, а при визначенні обмеженої матеріальної відповідальності працівника такий висновок експерта не несе жодного правового навантаження.

Разом з цим, на підставі ч.13 ст. 141 ЦПК України, належить переглянути питання розподілу судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову. Так, враховуючи результат розгляду позовних вимог, з відповідача на користь позивача належить стягнути сплачений ним судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, тобто, у розмірі 239,33 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Дніпровської обласної ради задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 01 травня 2025 року скасувати.

Позовні вимоги Комунального підприємства Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Дніпровської обласної ради до ОСОБА_1 про стягнення матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в частині стягнення матеріальної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь Комунального підприємства Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф Дніпровської обласної ради, , матеріальну шкоду у розмірі 16 971,24 грн та судовий збір у розмірі 239,33 грн, а всього 17 210,57 грн.

В іншій частині вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 03 грудня 2025 року.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна