Справа № 523/5233/25
Провадження №2/523/3590/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2025 р. м.Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Мурманової І.М.

за участю секретаря судових засідань Бєлік Л.В.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Пересипського районного суду м. Одеси з позовними вимогами до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в 2015 році відповідач ОСОБА_2 отримала в борг у позивача грошові кошти в розмірі: 2 800 доларів США, які зобов`язалась повернути до 01.06.2015 року. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 03.02.2016 року з відповідача на користь позивача стягнуто грошові кошти в розмірі: 98 608, 43 гривні. За вказаним судовим рішенням 16.03.2016 року було відкрито виконавче провадження. Під час виконавчого провадження стало відомо, що 29.11.2015 року позивач подарувала частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на користь сина ОСОБА_3 . Позивач зазначає, що дії відповідача були спрямовані на шкоду інтересів позивача з приводу неможливості задоволення вимог кредитора.

На підставі викладеного позивач просить: визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П. 29.11.2015 р. за № 2296.

Ухвалою суду від 03 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Також, ухвалою суду від 03.04.2025 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано від Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Полущук Галини Петрівни належним чином засвідчену копію договору дарування квартири АДРЕСА_2 який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 29.11.2015 р. реєстровий номер № 2296 та копії документів, які стали підставою для укладання договору.

На виконання ухвали про витребування доказів, на адресу суду 12.06.2025 року (вх. №23296) надійшли копії витребуваних документів, а саме копія договору дарування з додатками (а.с.37-60).

На адресу суду за підписом відповідача надійшла заява про приєднання до матеріалів справи копій документів, а саме: постанови про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2025 року.

Ухвалою суду від 16.07.2025 року - підготовче провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним - закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні (а.с.66).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до суду не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені (а.с.69). Про причини не явки суду не повідомили. Раніше, 14.10.2025 року відповідач ОСОБА_2 висловив свою думку щодо заявлених позовних вимог, просив відмовити в задоволені позову, та врахувати те, що борг сплачено.

Підстав для відкладення слухання справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено.

Заслухавши пояснення позивача, який просив позов задовольнити, дослідивши матеріали справи, докази надані на підтвердження та спростування позовних вимог, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Так, звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування не дійсним, позивач зазначив, що відповідач з метою уникнення виконання зобов`язань покладених на неї судовим рішенням, здійснила відчуження майна, а саме подарувала квартиру сину, що відповідно призвело до не можливості виконання судового рішення.

Судом встановлено наступне.

Рішення суду від 03 лютого 2016 року (справа № 523/15462/15-ц) - позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , борг за договором займу в загальній сумі 98 608 гривень 43 копійки (дев`яносто вісім тисяч шістсот вісім гривень 43 копійки), який складається з 72 436 гривень основного боргу за договором займу; заборгованість по процентам від суми позики за період 28 лютого 2015 року по 13 січня 2016 року в сумі 17 024 гривні 02 копійки; штрафу за порушення грошового зобов`язання за договором займу у розмірі: 7 243 гривні 60 копійок і 1 904 гривні 81 копійка трьох процентів річних від суми позики.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 969 гривень 20 копійок.

В задоволені позовних вимог про стягнення з відповідачки інфляційних нарахувань в сумі 1200 доларів США відмовлено (а.с.10-13).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

На виконання судового рішення 22.02.2016 року видано виконавчий лист (а.с.14-15).

Так, згідно постанови про відкриття виконавчого провадження встановлено, що 16.03.20016 року відкрито виконавче провадження ВП№50481308 (а.с.16), постановою від 16.03.2016 року накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.17).

Згідно копії договору дарування, судом встановлено, що такий укладено 29.11.2015 року, за яким ОСОБА_2 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняв безоплатно у власність дарунок квартири АДРЕСА_2 , яка складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 72,90 кв.м. Договір зареєстровано в реєстрі за №2296 (а.с.38-39).

Постановою про закінчення виконавчого провадження від 12.05.2025 року ВП № 50481308 постановлено: виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 523/15462/15-ц виданого 22.02.2016 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми в розмірі: 104 577, 63 грн. закінчити. В ході проведення виконавчих дій з боржника стягнуто борг, виконавчий збір, та витрати виконавчого збору.

Припинено чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення.

Припинено утримання з пенсії боржника. Копію постанови направити сторонам (а.с.62).

Отже, з огляду на досліджені докази судом встановлено, що оспорюваний договір дарування було укладено в 2015 року, рішення суду про стягнення боргу ухвалено в 2016 році, крім іншого встановлено, що станом на час розгляду справи, а саме, 12.05.2025 року, борг за виконавчим листом закрито, боржник в повному обсязі здійснила погашення заборгованості.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23) вказано, що: «Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23) зазначено, що «необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину».

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16 (провадження № 61-39814 св18)).

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) зазначено, що «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків».

У постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, зроблено висновок, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним позивач зазначив, що відповідач вчинила даний правочин з метою уникнення виконання зобов`язання.

В той же час, судом встановлено, що станом на 12.05.2025 року відповідач, як боржник за виконавчим провадженням здійснила погашення суми заборгованості та виконавче провадження закрито, також встановлено й те, що договір дарування було укладено до ухвалення судового рішення.

Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Судом встановлено, що під час укладення спірного договору не існувало судових рішень, за якими з відповідача стягувалися будь-які суми.

Таким чином, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, суд враховує, що: 1) відповідач відчужив майно в 2015 році, тобто до ухвалення судового рішення.

На переконання суду, сукупність наведених обставин не доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, позивачем не доведено, що відчуження позивачем належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

При цьому, суд зазначає, що станом на час розгляду справи заборгованість відсутня, що не заперечувалось позивачем, однак, останній наполягав на задоволенні позову, обґрунтовуючи тим, що вимагає справедливості та балансу, оскільки відповідач тривалий час не вчиняла дій щодо погашення заборгованості.

Враховуючи обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч. 7 ст. 141 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного та керуючись, ст. 6-13, 81, 82, 210, 223, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним недійсності відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 12.12.2025р.

Суддя: