Справа № 487/1341/25
Провадження № 2-з/487/3/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2025 м. Миколаїв Заводський районний суд міста Миколаєва в складі головуючого судді Щербини С.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви

ВСТАНОВИВ

03.03.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, подану до подання позовної заяви, в якій просить вжити заходи щодо забезпечення позову шляхом заборони НОМЕР_1 прикордонному загону, військової частини НОМЕР_2 , в особі її командира та іншим компетентним особам вчиняти будь-які дії щодо переміщення ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) для проходження військової служби до іншого місця служби або іншої військової частини, до набрання законної сили рішенням суду.

В обґрунтування поданої заяви про забезпечення позову заявник зазначив, що ОСОБА_2 24.08.2024 звернувся до Начальника відділу зв?язку та інформаційних систем-начальника зв?язку штабу НОМЕР_1 прикордонного загону військової частини НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України з рапортом про небажання продовжувати військову службу та звільнення на підставі підпункту «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу, в зв?язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків, який є особою з інвалідністю ІІ групи.

Рішенням атестаційної комісії НОМЕР_1 прикордонного загону, прийнятим 20 вересня 2024 року, протокол №18, було відмовлено у звільненні з військової служби у зв`язку з відсутністю підстав.

Категорично непогоджуючись з прийнятим рішенням, має намір звернутися з позовом про встановлення місця перебування особи за відповідною адресою ( АДРЕСА_1 ); визнання протиправним та скасування протоколу №18 засідання атестаційної комісії НОМЕР_1 прикордонного загону, Військової частини НОМЕР_2 в частині відмови у звільненні з військової служби у запас; зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, у разі визнання незаконності відмови у звільненні ОСОБА_2 , подальше його переміщення до інших військових частин, в тому числі в зону бойових дій значно ускладнить виконання рішення суду.

Таким чином, ОСОБА_1 має намір подати вказаний позов до НОМЕР_1 прикордонного загону військової частини НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України, який просить забезпечити на підставі вимог статей 149, 150 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову, суд дійшов висновку, що наведені у ній обставини та майбутні позовні вимоги свідчать про наявність ознак спору публічно-правового характеру, що виникає у зв`язку з невизнанням позивачем дій та рішень суб`єктів владних повноважень, які забезпечують виконання законодавства з питань проходження військової служби.

Відповідно до статті 1 ЦПК України цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи.

Частиною 1 статті 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову , захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Вирішуючи питання щодо юрисдикції, суд враховує правовий висновок, що міститься у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Сокуренко і Стригун проти України», зокрема, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Тобто, поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності, що є одним з обов`язкових критеріїв дотримання принципу верховенства права, оскільки юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії»).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 2 частини 1статті 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Також пунктом 7 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій і вирішення якого безпосередньо не віднесено до юрисдикції інших судів.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що спірні правовідносини сторін за своєї правовою природою, є публічно-правовими і мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства, оскільки суть спору полягає у визнанні протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії суб`єкта владних повноважень.

Тому, заява ОСОБА_1 щодо забезпечення такого позову подана з порушенням правил підсудності і може бути подана за правилами адміністративного судочинства у порядку пункту 1 частини 1 статті 153 КАС України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 153 КАС України заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви - до суду, до якого має бути подано позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до частини 10 статті 153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим підлягає поверненню заявнику.

Керуючись статтями 1, 19, 149, 150, 151, 152, 153 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви - повернути заявнику.

Роз`яснити заявнику право на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства згідно з вимогами пункту 1 частини 1 статті 153 КАС України.

Ухвалу може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу було подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження.

Повне судове рішення складено 04.03.2025.

Головуючий суддя С.В.Щербина