КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/465/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Олрайз», ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

установив:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ТОВ «Олрайз», ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування своїх позовних вимог, зазначав, що він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 2007 року та мають трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , 2009 року народження, ОСОБА_5 , 2015 року народження, ОСОБА_6 , 2015 року народження.

За час спільного проживання, за спільні сімейні кошти ними набуто майно у власність: частини житлового будинку та земельної ділянки площею 0,15 га по АДРЕСА_1 .

Хоча право власності на майно зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , але воно є спільним майном подружжя.

Протягом останніх двох років відносини погіршились, у 2022 році ОСОБА_2 забрала дітей, документи та пішла від нього.

Шлюб на час подання позову ще не розірваний, але вирішити питання поділу майна у добровільному порядку не можуть.

Просив суд, визнати право спільної сумісної власності його та ОСОБА_2 на частину житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Визнати за ним право власності на частину житлового будинку загальною площею 498 кв.м., житловою площею 187,4 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ним право власності на частину земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :01:005:0113, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада 2023 року у задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що він неодноразово звертався до відповідача з метою добровільного поділу спільного будинку та земельної ділянки на що відповідач відмовилась та запевнила, що з ціллю виїзду за кордон на постійне місце проживання вона планує за згодою із співвласником будинку та земельної ділянки, ОСОБА_3 , продати належну їй частину будинку та земельної ділянки.

З урахуванням вказаного, та відсутності у державному реєстрі актів цивільного стану громадян актового запису про реєстрацію шлюбу, він припускає, що відповідач може скористатися ситуацією та відчужити спільне майно без його згоди.

Наголошує, що частка земельної ділянки та частка житлового будинку є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і він має право на половину зазначеного майна.

Крім того, вказує, що перебування майна в іпотеці не перешкоджає його поділу між подружжям у судовому порядку та визнання права власності на нього, оскільки при поділі такого майна дія договору іпотеки не припиняється, і такий поділ не є розпорядженням предметом іпотеки.

Вказує, що суд першої інстанції, в порушення приписів діючого законодавства, на стадії розгляду справи по суті, залучив третю особу ОСОБА_7 без повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття.

Просив суд, скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада 2023 року та увалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_7 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що частина будинку та земельної ділянки, які були предметом позову, були передані позивачем та відповідачем в іпотеку третій особі.

Вказує, що з 17 липня 2023 року він є новим іпотекодержателем за Іпотечним договором.

Зазначає, що позов носить штучний характер, та був поданий з метою уникнення сплати боргу, а позовна заява була завідомо безпідставною, оскільки між сторонами насправді відсутній предмет спору, що є грубим зловживанням процесуальними правами, та суперечить завданню цивільного судочинства.

При розгляді справи, відповідач не скористалася правом на подання письмового чи електронного відзиву на позовну заяву, висловлювала свою позицію, на надавала будь-яких пояснень суду, до суду не з`являлась, що додатково підтверджує, що направлений до суду позов носить штучний характер, поданий з метою уникнення сплати боргу.

Звертає увагу, що жодного доказу початку спільного/роздільного проживання чи припинення відносин подружжя, сторонами на розгляд суду надано не було.

Позивач вказував, що планує ініціювати розірвання шлюбу «найближчім часом», проте, станом на дату подачі даного відзиву, інформація в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на сайті Судової влади України про наявність судового процесу з розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутня.

Жодна зі сторін не заявляла про встановлення режиму окремого проживання через неможливість спільного проживання або через небажання спільно проживати. Судом не встановлювалась сепарація. Жодна сторона не надала суду доказів окремого проживання.

Зазначив, що майно набуте сторонами у період зареєстрованого шлюбу та за законодавчою презумпцією є спільним майном подружжя. Звертаючись до суду, позивач на обставини, які б давали підстави вважати його права на володіння, користування або розпорядження майном порушується, не визнається або оспорюється відповідачем ОСОБА_2 , з якою він перебуває у зареєстрованому шлюбі, не посилався. Свої вимоги щодо порушення, невизнання або оскарження його прав з боку відповідача не обґрунтував.

Належних та допустимих доказів на підтвердження існування фактів позбавлення відповідачем позивача можливості здійснювати своє право володіння та користування спірним майном, не надано.

Таким чином, апеляційна скарга позивача є необґрунтованою, її мотиви не заслуговують на увагу суду, а рішення місцевого суду є законним, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з огляду на вищевикладене.

Крім того, вказує, що він, як новий іпотекодержатель, скориставшись своїм законним правом, звернувся до приватного нотаріуса з питань прийняття у власність предмета іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, та, таким чином, було звернуто стягнення на предмет іпотеки, він став власником (розмір частки 1) житлового будинку та земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом судового спору у даній справі.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада 2023 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 червня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у Донецькому міському відділі реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області.

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На час прийняття судом рішення інформація про розірвання шлюбу між сторонами відсутня. У позові ОСОБА_1 стверджував, що у 2022 року відповідач «пішла від нього».

Встановлено, що 28 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевковою О.В., зареєстровано в реєстрі №1428. Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 224. За даним договором придбано 1/2 частку у праві власності на житловий будинок за номером АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовано: житловий будинок, житловою площею - 115,8 кв.м., загальною площею - 297,2 кв.м.

28 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевковою О.В., зареєстровано в реєстрі №1431. За даним договором придбано 1/2 частку у праві власності на земельну ділянку за номером АДРЕСА_1 , площею 0,1500 га, кадастровий номер :01:005:0113, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вищевказане майно набуте сторонами у період зареєстрованого шлюбу та за законодавчою презумпцією є спільним майном подружжя.

Разом з тим,звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 не посилався на обставини, які б давали підстави вважати, що його права на володіння, користування або розпорядження майном порушується, не визнається або оспорюється відповідачем ОСОБА_2 , з якою він перебуває у зареєстрованому шлюбі. Свої вимоги, щодо порушення, невизнання або оспорення його прав з боку відповідача не обґрунтував, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що належних та допустимих доказів на підтвердження існування фактів позбавлення відповідачем позивача можливості здійснювати своє право володіння та користування спірним майном, останнім, у передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України порядку, суду протягом всього часу розгляду справи не надано.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 Кодексу).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 Кодексу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Конструкція норми ст. 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя, може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц, провадження №14-325цс18.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

Встановлено, що 28 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевковою О.В., зареєстровано в реєстрі №1428. Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 224. За даним договором придбано 1/2 частку у праві власності на житловий будинок за номером АДРЕСА_1 . На земельній ділянці розташовано: житловий будинок, житловою площею - 115,8 кв.м., загальною площею - 297,2 кв.м.

28 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частки житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевковою О.В., зареєстровано в реєстрі №1431. За даним договором придбано 1/2 частку у праві власності на земельну ділянку за номером АДРЕСА_1 , площею 0,1500 га, кадастровий номер :01:005:0113, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 224, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі наведеного, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що вказане вище майно набуте сторонами у період зареєстрованого шлюбу та за законодавчою презумпцією є спільним майном подружжя.

Разом з тим, ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак, суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звертаючись до суду з цим позовом, позивач не посилався на обставини, які б давали підстави вважати, що його права на володіння, користування або розпорядження майном порушується, не визнається або оспорюється відповідачем ОСОБА_2 , з якою він перебуває у зареєстрованому шлюбі. Свої вимоги щодо порушення, невизнання або оспорення його прав з боку відповідача не обґрунтував.

Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача з метою добровільного поділу спільного будинку та земельної ділянки на що відповідач відмовилась та запевнила, що з ціллю виїзду за кордон на постійне місце проживання вона планує за згодою із співвласником будинку та земельної ділянки, ОСОБА_3 , продати належну їй частину будинку та земельної ділянки, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження існування фактів позбавлення відповідачем ОСОБА_1 можливості здійснювати своє право володіння та користування спірним майном, останнім, у передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України порядку, суду надано не було.

Колегія суддів оцінює критично припущення апелянта, що відповідач може скористатися ситуацією та відчужити спільне майно без його згоди, оскільки жодного доказу початку роздільного проживання чи припинення відносин подружжя позивачем надано не було, будь-яка інформації про наявність судового процесу з розірвання шлюбу між сторонами відсутня, також відсутні докази окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Інші доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду.

При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням недоведеності позивачем порушеного, невизнаного або оспорюваного права на володіння та користування спільним майном подружжя, ухвалено обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба