Справа 206/6023/25
Провадження 2/206/3194/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року м. Дніпро

Самарський районний суд міста Дніпра в складі:

головуючої-судді Плінської А.В.,

при секретарі Білій О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення на її користь аліментів у розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, починаючи стягувати від дня пред`явлення позовної заяви до суду.

Позовна заява обґрунтованими тим, що вона перебували у шлюбі з відповідачем з 14 лютого 2009 року. Даний шлюб рішенням суду від 13 жовтня 2025 року між ними був розірваний. В шлюбі у них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 26 вересня 2025 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності , безстроково, з 29 вересня 2025 року за діагнозом С50.8 - злоякісне ураження грудної залози, що охоплює кілька суміжних локалізацій. На теперішній час вона з молодшим сином проживає за кордоном. Через свій стан здоров`я вона працювати не може, але потребує допомоги колишнього чоловіка, який є фізичною особою підприємцем та має можливість надавати фінансову допомогу. Тому, вона змушена звернутися до суду з метою захисту свого порушеного права.

Ухвалою суду від 28 жовтня 2025 року відкрито провадження по справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

10 листопада 2025 року відповідач подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що фактично шлюбні відносини між ним та позивачем були припинені у вересні 2024 року, за рік до встановлення інвалідності позивачці.

Він не має жодного відношення до встановлення позивачці інвалідності, а тому не повинен нести тягар сплати аліментів особі, з якою вже тривалий час фактично припинив спільне проживання та шлюбні відносини. При цьому, позивачкою не доведено відсутність доходів, які б забезпечували їй прожиткового мінімуму. При цьому, ОСОБА_1 як особа з інвалідністю, має право на отримання державної соціальної допомоги особам з інвалідністю, для цього лише слід звернутись із відповідними документами до відділу Пенсійного фонду України. Крім того, факт інвалідності ІІІ групи не позбавляє можливості працювати та заробляти на своє життя працею, адже ІІІ група інвалідності передбачає тільки часткову втрату працездатності. Суттєвим є також той факт, що він залишився проживати з двома дітьми, при цьому позивачка не надає йому жодної матеріальної допомоги, натомість прагне стягнути з нього аліменти. Що стосується розміру понесених витрат на правову допомогу зі сторони ОСОБА_1 , то він є недоведеним. Просив відмовити у задоволенні позову. Також просив стягнути з позивача на свою користь витрати понесені на правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, від її представника надійшла заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача та з посиланням на підтримання заявлених позовних вимог.

Відповідач у судове засідання не з`явився, від його представника надійшла заява про розгляд справи у відсутності сторони відповідача та з посиланням на не визнання позовних вимог.

Суд дослідивши письмові докази по справі в їх сукупності, прийшов до такого.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, II чи III групи.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

При цьому,відповідно до частини четвертої статті 75 СК України один із подружжя є таким,що потребує матеріальної допомоги,якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму,встановленого законом.

Необхідні потреби непрацездатної людини, як правило, не обмежені тими звичайними потребами, які має здорова людина, тому вимагають додаткових витрат на лікування, оздоровлення, харчування, що зумовлено іншим, відмінним способом життя такої людини.

Аналіз норм СК України свідчить, що четвертою істотною умовою виникнення права одного із подружжя на утримання є відсутність зловживання правом з її боку. Форми такого зловживання визначені у частині першій статті 83 СК України, згідно з якою рішенням суду може бути позбавлено одного з подружжя права на утримання або обмежено його строком, якщо:

1) подружжя перебувало в шлюбних відносинах нетривалий час;

2) непрацездатність того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, виникла в результаті вчинення ним умисного кримінального правопорушення;

3) непрацездатність або тяжка хвороба того з подружжя, хто потребує матеріальної допомоги, була прихована від другого з подружжя при реєстрації шлюбу;

4) одержувач аліментів свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги.

Таким чином, за умови відсутності зловживань, визначених у частині першій статті 83 СК України, або передумов обмеження права одного із подружжя на утримання з боку іншого подружжя, які передбачені частиною 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, непрацездатне подружжя має право на матеріальну допомогу в сенсі статті 75 СК України.

Згідно з частинами першою, другою статті 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, 14 лютого 2009 року між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 13 жовтня 2025 року між сторонами був розірваний.

Згідно Витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №109/25/1351/В від 16.10.2025 року, позивачу ОСОБА_1 з 26.09.2025 року встановлено безстроково ІІІ групу інвалідності за діагнозом С50.8 - злоякісне ураження грудної залози, що охоплює кілька суміжних локалізацій.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оцінюючи обставини справи, суд виходить із того, що позивачка дійсно має статус особи з інвалідністю ІІІ групи. Проте відповідно до вимог ст. 75, 79 СК України, сам по собі факт інвалідності не є безумовною підставою для задоволення вимог про стягнення аліментів на утримання одного з подружжя. Суд повинен оцінити, чи існує реальна потреба в матеріальній допомозі, а також чи має інший з подружжя фінансову можливість таку допомогу надавати.

Як зазначила позивач та не заперечував відповідач, позивачка ОСОБА_1 на теперішній час проживає за кордоном.

Разом із тим, позивачка не надала суду належних доказів, які б свідчили про її дохід, життєві потреби та додаткові витрати на лікування.

Єдине, що нею було подано в якості доказу - це довідку проте, що вона станом на 23.10.2025 року не перебуває на обліку як така, що шукає роботу та не зареєстрована як безробітна у Державній службі зайнятості.

Отже подані позивачем докази не відображають реального стану її матеріального забезпечення та витрат по забезпеченню повсякденного життя та вимушених витрат у зв`язку зі станом здоров`я.

Також, матеріали справи не містять будь-яких даних, які б об`єктивно перешкоджали позивачу продовжувати трудову діяльність.

Крім того, суд зауважує, що обов`язковою умовою виникнення права на отримання аліментів від другого із подружжя є не лише необхідність у такій допомозі, а також можливість останнього надавати таку матеріальну допомогу.

При зверненні із вимогою про стягнення аліментів на утримання дружини, стороною позивача не надано належних доказів на підтвердження можливості відповідача надавати таку матеріальну допомогу.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачка не довела наявність сукупності обставин, передбачених ст. 75 СК України, для задоволення позову в частині стягнення аліментів на її утримання, зокрема відсутності достатнього доходу та реальної потреби у додатковій допомозі, яку міг би забезпечити відповідач, та наявності у відповідача можливості надавати таку матеріальну допомогу.

Отже, вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за даною категорією справ, а в задоволенні позову було відмовлено, то витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави.

Також у зв`язку з відмовою у позові відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат понесених на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Відповідач також просив суд стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4ст. 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі 904/4507/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Отже, виходячи з конкретних обставин даної справи (справа є не дуже складною), а також з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також виходячи з критерію розумності їхнього розміру, суд погоджується із слушністю доводів відповідача про наявність підстав для стягнення 2000,00 грн. на професійну правничу допомогу, та присуджує до стягнення з позивача на користь відповідача до стягнення згадану суму.

Керуючись ст.ст.141,206, 264-265,27 ЦПК України, суд -

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн.

На рішення, може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: А.В. Плінська