ПОСТАНОВА

Іменем України

08 грудня 2025 року м. Кропивницький

справа № 398/2506/25

провадження № 22-ц/4809/1638/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Письменний О. А.,

судді - Дьомич Л. М., Чельник О. І.,

за участю секретаря судового засідання - Зайченко В. К.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на рішення Олександрійського міськрайоннного суду Кіровоградської області від 06 серпня 2025 року (суддя Стручкова Л.І.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (далі - ТОВ «Коллект Центр») звернулось до Олександрійського міськрайоннного суду Кіровоградської області з позовною заявою, відповідно до якої просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за договором від 29 жовтня 2021 року № 101548632 у розмірі 79 630,07 грн. Також просить відшкодувати за рахунок відповідачки судові витрати, що складаються з суми сплаченого судового збору та 25 000,00 грн витрат на правову допомогу.

В обґрунтування позову вказує, що 29 жовтня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі - ТОВ «Мілоан», товариство) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено договір про споживчий кредит №101548632 (далі - Кредитний договір), відповідно до якого товариство надало Позичальнику грошові кошти у сумі 15 900,00 строком на 29 днів на умовах, передбачених договором, а Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у строки, передбачені договором.

Стверджує, що відповідач не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором, унаслідок чого утворилася заборгованість у загальному розмірі 79 630,07 грн, з яких: 15 423,00 грн - заборгованість за кредитом, 62 617,07 - заборгованість за відсотками, 1590,00 грн - заборгованість за комісіями.

10 лютогого 2022 року між ТОВ «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі - ТОВ «Вердикт Капітал») укладено договір факторингу №10-02/2022-50, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до відповідачки за Кредитним договором.

У подальшому між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект центр» укладено договір факторингу №10-02/2022 від 10 лютого 2022 року, за яким ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь позивача право вимоги до відповідачки за Кредитним договором.

Оскільки відповідачка в добровільному порядку не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором, позивач просить стягнути з неї заборгованість у розмірі пред`явленої до стягнення суми.

Відповідно до поданого до суду першої інстанції відзиву на позов ОСОБА_1 позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні. В обґрунтування заперечень зазначає, що Кредитний договір у електронному вигляді з ТОВ «Мілоан» не підписувала та електронного цифрового підпису не отримувала; матеріали справи не містять доказів на підтвердження її реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі; відсутні докази, що підтверджують перерахування ТОВ «Мілоан» грошових коштів та отримання відповідачкою даних коштів; відсутні будь-які підтвердження отримання повідомлень про відступлення прав вимоги за Кредитним договором. Відповідачка ставить під сумнів відповідність поданих паперових копій електронних договорів факторингу. Крім того, вказує, що строк нарахування відсотків перевищено. Зауважує, що згідно з п. 1.5 Кредитного договору та Графіком платежів, загальні витрати за кредитом (проценти та комісія) становлять 7 353,75 грн, проте, позивач вимагає стягнути 62 617,07 грн процентів, що значно перевищує договірну суму та не має належного обґрунтування. Вважає суму витрат позивача на правову допомогу завищеною, неспівмірною та такою, що підлягає зменшенню (а.с. 159-163).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Олександрійського міськрайоннного суду Кіровоградської області від 06 серпня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «Коллект центр» відмовлено повністю.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи на підтвердження перерахування кредитних коштів на банківський картковий рахунок відповідачки у розмірі, встановленому Кредитним договором, а саме: банківські виписки, договір про відкриття рахунку або інші фінансові документи, що підтверджують, хто є власником платіжної картки, на яку були перераховані кошти, первинні бухгалтерські документи (меморіальні ордери, платіжні доручення, виписки по картковому рахунку), які є єдиним належним підтвердженням факту перерахування коштів, відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». При цьому, клопотань про витребування відповідних доказів позивач не заявляв.

На переконання суду, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Судом зауважено, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Більше того, такий розрахунок не є первинним бухгалтерським документом, а тому сам по собі, без надання доказів отримання кредитних коштів позичальником, не є підтвердженням наявності заборгованості.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить рішення Олександрійського районного суду Кіровоградської області від 06 серпня 2025 року скасувати та винести постанову, якою позовні вимоги ТОВ «Коллект Центр» задовольнити в повному обсязі. Вважає, що судом були невірно застосовані норми матеріального права, не були дотримані норми процесуального права, не були досліджені усі наявні у справі докази.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає про належне укладення Кредитного договору з додатками шляхом проставляння електронного підпису одноразовим ідентифікатором, зокрема, і відповідачем.

Вказує, що наявні в матеріалах справи докази повною мірою підтверджують факт перерахування грошових коштів Позичальнику.

Звертає увагу, що відповідач не надав жодного доказу, яким би підтверджувався факт відсутності у нього заборгованості чи неотримання від ТОВ «Мілоан» грошових коштів за договором, а також доказів оскарження відповідачем Кредитного договору. Водночас, наголошує, що відповідачкою частково сплачувалась заборгованість договором, що є свідченням визнання нею факту існування зобов`язань за Кредитним договором.

Зауважує на порушенні судом норм процесуального права, що полягає у прийнятті до розгляду відзиву на позовну заяву, поданого відповідачкою з пропуском встановленого судом строку.

Короткий зміст заперечень на апеляційну скаргу

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу відповідачка просить апеляційну скаргу ТОВ «Коллект Центр» залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін. В обґрунтування заперечень вказує, що у квитанції про перерахування коштів зазначено лише номер платіжної картки у форматі НОМЕР_1 , однак відсутні будь-які докази, що ця картка належить саме відповідачці. Позивач не надав жодних об`єктивних доказів, що ідентифікатор W19965 надсилався на номер телефону, який належить відповідачці. Вважає безпідставними посилання позивача на здійснення відповідачкою часткової оплати заборгованості за договором через недоведеність належним доказами вказаної обставини. Заявляє про необґрунтованість розрахунку процентів за користування кредитним коштами через нарахування процентів поза строком дії договору та невідповідність суми процентів умовам договору (а.с. 204-207).

У поданих до суду апеляційної інстанції письмових поясненнях позивач заперечив проти доводів відповідачки та підтримав свою правову позицію, викладену у позовній заяві та у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції (а.с. 212-219).

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Відповідно до ухвали Кропивницького апеляційного суду від 10 вересня 2025 року апеляційну скаргу залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків.

Ухвалою від 23 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою та встановлено строк для подання відзиву.

09 жовтня 2025 року закінчено підготовчі дії; справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду в Кропивницькому апеляційному суді на 27 листопада 2025 року, про що постановлено відповідну ухвалу.

У відповідності до вимог процесуального закону учасників справи повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи.

У судовому засіданні 27 листопада 2025 року апеляційний суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та оголосив, що проголошення судового рішення у справі відбудеться 08 грудня 2025 року о 12 год. 00 хв.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

29 жовтня 2021 року між ТОВ «Мілоан» (Кредитодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник) укладено Договір про споживчий кредит № 101548632 (далі - Кредитний Договір, а.с. 14-23).

Згідно з п. 1.1. Кредитного Договору Кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору (далі - кредит), а Позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором.

Відповідно до п. 1.2.-1.4. Кредитного договору сума (загальний розмір) кредиту становить 15900,00 грн; кредит надається строком на 29 днів з 29 жовтня 2021 року (строк кредитування); термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 27 листопада 2021 року.

Комісія за надання кредиту - 1590,00 грн, яка нараховується за ставкою 10,00 відсотків від суми кредиту одноразово; проценти за користування кредитом: 5763,75 грн, які нараховуються за ставкою 1,25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (пп. 1.5.1,1.5.2., п. 1.6. Кредитного Договору).

Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору кредитні кошти надаються Позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.

За умовами пп. 2.2.2., 2.2.3 Кредитного договору нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати, наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п. 2.2.3 Договору; проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п. 1.6 цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п. 1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку, встановлену п. 1.6 Договору. Якщо визначена п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування (пролонгації) на стандартних базових) умовах, згідно п. 2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п. 1.6 Договору. Стандартна (базова) ставка не є підвищеною.

Відповідно до пп. 2.3.2 розділ 2.3. Кредитного договору є домовленістю сторін про зміну умов кредитного договору на умовах відкладальної(их) обставин(и) щодо якої(их) невідомо настане вона(и) чи ні, відповідно до ст. 212 ЦК України, і яка(і) полягає(ють) у наступному:

а) здійснені платежу(ів) Позичальником після вибору доступних умов пролонгації на пільгових умовах, згідно п. 2.3.1.1 договору та розділу 6 Правил;

б) продовженні користування кредитними коштами Позичальником після спливу строку кредитування, визначеного згідно п. 1.3, п. 2.3.1.1, п. 2.3.1.2 договору.

Цей Кредитний договір укладається в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний, зокрема, через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби (п. 6.1. Кредитного договору).

Для підписання Кредитного договору відповідачкою було використано електронний підпис одноразовим ідентифікатором «W19965», який було направлено на її номер телефону НОМЕР_2 та застосовано 29.10.2021 08:57:24 - 29.10.2021 09:01:40 (а.с. 24, 26-27).

Квитанцією від 29 жовтня 2021 року підтверджено платіж на суму 15900,00 грн, здійснений на виконання Кредитного договору на банківську картку № НОМЕР_1 (а.с. 25).

10 лютого 2022 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 10-02/2022-50, за умовами якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» за плату належне право грошової вимоги до боржників, що вказані в реєстрі боржників. Сторони погодили, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників, підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до реєстру боржників від 10 лютого 2022 року до договору факторингу № 10-02/2022-50 ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право грошової вимоги до Відповідачки за Кредитним договором на суму 68833,97 грн, з яких: 15423,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 51820,97 грн - заборгованість по процентах, 1590,00 грн - заборгованість по комісії (а.с. 34-37).

Відповідно до відомості ТОВ «Мілоан» про щоденні нарахування та погашення за Кредитним договором, на момент відступлення права вимоги за кредитом заборгованість відповідачки по тілу кредиту складала 15423,00 грн, по процентам за користування кредитом - 51820,97 грн, по комісії - 1590,00 грн, загалом - 68833,97. Зі змісту вказаних відомостей також вбачається, що 28 листопада 2021 року відповідачкою була здійснена часткова оплата по Кредитному договору у загальному розмірі 1768,00 грн, з яких 477,00 грн було зараховано в рахунок сплати комісії за пролонгацію строку кредитування на пільгових умовах (у відповідності до п. 2.3.1.1. договору), 477,00 грн - в рахунок погашення тіла кредиту та 814,00 грн - в рахунок сплати процентів за кредитом (а.с. 28-30).

10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, за умовами якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступає шляхом продажу ТОВ «Коллект Центр» належні йому права грошової вимоги до боржників, що вказані в реєстрі боржників.

Відповідно до реєстру боржників від 01 січням 2023 року до договору факторингу № 10-01/2023 позивач набув право грошової вимоги до відповідачки за Кредитним договором на суму 79630,07 грн, з яких: 15423,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 62617,07 грн - заборгованість по процентах, 1590,00 грн - заборгованість по комісії (а.с. 40-44).

Сума заборгованості відповідачки за Кредитним договором, право вимоги на яку отримана позивачем від ТОВ «Вердикт Капітал» підтверджена відповідними розрахунками (а.с. 31-32).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Однак, оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що принцип юридичної сили електронного правочину найбільш повно відображається у вимогах щодо форми правочину. Це підтверджується закріпленими на рівні міжнародних документів правовими нормами: ч. 1 ст. 8 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про використання електронних повідомлень у міжнародних договорах - повідомлення або договір не можуть бути позбавлені дійсності або позовної сили лише на тій підставі, що вони складені у формі електронного повідомлення; ст. 5 Типового закону про електронну торгівлю Комісії Організації Об`єднаних Націй з права міжнародної торгівлі - інформація не може бути позбавлена юридичної сили, дійсності або позовного захисту лише на тій підставі, що вона складена у формі повідомлення даних.

Аналогічна норма міститься й у ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»: юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У справі, що переглядається, встановлено, що Кредитний договір укладений в електронній формі в Особистому кабінеті Позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Мілоан» та доступний, зокрема, через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

Таким чином, виконання Позичальником послідовних дій в інформаційній системі ТОВ «Мілоан» свідчить, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину.

Завершальним етапом укладення Кредитного договору є його підписання сторонами.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц.

У даній справі Кредитний договір підписано Позичальником шляхом введення одноразового ідентифікатора (одноразового пароля) «W19965».

Колегією суддів враховано, що без введення відповідачкою одноразового ідентифікатора Кредитний договір між Кредитодавцем і відповідачкою не був би укладеним.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 , від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 28 квітня 2021року у справі №234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі №234/8079/20, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.

З урахуванням викладеного, встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачкою, Кредитний договір не був би укладений, колегія суддів вважає, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки.

Зазначене судом першої інстанції було враховано, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про укладення Кредитного договору між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою.

Водночас, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з відсутності доказів виконання ТОВ «Мілоан» своїх зобов`язань за Кредитним договором та отримання відповідачкою кредитних коштів.

З таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується, враховуючи наступне.

Так, місцевим судом фактично проігноровано те, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. зокрема, постанови Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, від 25 липня 2024 року у справі № 500/6150/14).

Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Разом з тим, заперечуючи факт отримання коштів за Кредитним договором, відповідачка такий договір у судовому порядку не оспорювала. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні, стороною відповідачки до суду не надані.

Апеляційним судом також зважено на те, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.

У контексті викладеного, колегія суддів звертає увагу також на те, що до предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.

Колегією суддів враховано, що відповідачка не надала жодного доказу на спростування доводів позову про те, що вона отримала кошти за Кредитним договором, а лише посилалася на недоведеність таких фактів позивачем.

Разом з тим, враховуючи, що грошові кошти за укладеним Кредитним договором було видано на платіжну картку позичальника, всі правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайром регулюються Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (положення якого діяли станом на момент укладання Кредитоного договору), а наявні в матеріалах справи докази повною мірою підтверджують факт перерахування грошових коштів позичальнику, що спростовую висновки суду в цій частині. Так, квитанцією, наданою платіжною системою LiqPay підтверджено платіж на суму 15 900, 00 грн на банківську картку № НОМЕР_1 , емітовану АТ «ПриватБанк» згідно договору № 101548632, дата проведення платежу 29 жовтня 2021 року, що в розумінні Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» є належним доказом на підтвердження перерахування грошових коштів відповідачці.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

За встановлених у даній справі обставин часткової сплати відповідачкою заборгованості за Кредитним договором, не заслуговують на увагу доводи щодо невизнання факту отримання нею кредитних коштів за Кредитним договором також і з наведеної підстави.

Відтак, суд першої інстанції дійшов безпідставного та необґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем факту виконання ТОВ «Мілоан» своїх зобов`язань за Кредитним договором отримання відповідачем коштів у сумі 15 900,00 грн за Кредитним договором.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконала, отриманий кредит у повному обсязі не повернула, виконавши відповідне зобов`язання лише частково в сумі 477,00 грн, а тому вимога позову у частині стягнення основної суми заборгованості у розмірі 15423,00 грн підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачки 62 617,07 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №300/438/18.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Колегія суддів зауважує, що порядок нарахування процентів за користування кредитом у узгоджується з вимогами законодавства та відповідає умовами Кредитного договору щодо строку кредитування, виду та розміру процентної ставки, а також порядку її застосування, позивачем враховано часткову сплату відповідачкою процентів за користування кредитом у сумі 814,00 грн, а тому зазначена вимога підлягає задоволенню у пред`явленому до стягнення розмірі.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідачки щодо нарахування процентів за користування кредитом поза межами строку кредитування, оскільки вони не ґрунтується на умовах Кредитного договору.

Так, відповідно до пп. 2.3.2 Розділ 2.3. Кредитного договору є домовленістю сторін про зміну умов кредитного договору на умовах відкладальної(их) обставин(и) щодо якої(их) невідомо настане вона(и) чи ні, відповідно до ст. 212 ЦК України, і яка(і) полягає(ють) у наступному:

а) здійснені платежу(ів) Позичальником після вибору доступних умов пролонгації на пільгових умовах, згідно п. 2.3.1.1 договору та розділу 6 Правил;

б) продовженні користування кредитними коштами Позичальником після спливу строку кредитування, визначеного згідно п. 1.3, п. 2.3.1.1, п. 2.3.1.2 договору.

Отже, строк користування кредитним коштами (строк кредитування) припиняється, якщо у Позичальника відсутня заборгованість перед Кредитодавцем за кредитом.

Оскільки відповідачка протягом 29 днів не погасила заборгованість по тілу кредиту, відповідно до умов Кредитного договору строк кредитування автоматично продовжився до моменту сплати боргу Позичальником.

Разом з тим, у контексті непогодження відповідачки з розрахунком заборгованості за Кредитним договором, апеляційним судом зважено на те, що у Кредитному договорі відсутня узгоджена його сторонами сума комісії за пролонгацію договору, а тому зарахування Кредитодавцем часткової сплати відповідачкою заборгованості у розмірі 477,00 грн у рахунок погашення зазначеного платежу апеляційний суд вважає безпідставним.

Зважаючи на викладене, пред`явлену до стягнення з відповідачки суму комісії у розмірі 1590,00 грн, що за умовами договору є одноразовим платежем, належить зменшити на суму часткової оплати - 477,00 грн та задовольнити відповідну позовну вимогу частково у розмірі 1113,00 грн (1590,00 грн -477,00 грн = 1113,00 грн).

У зв`язку з тим, що судом першої інстанції наведеного безпідставно враховано не було, що призвело до неправильного висновку по суті спору, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Викладене, а також встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті спору про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України витрати позивача зі сплати судового збору у судах першої та апеляційної інстанцій також покладаються на відповідачку пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Стосовно витрат на правничу допомогу, заявлену в суді першої інстанції, то колегія суддів зауважує, що в додатку до позову такі документи містяться/значаться, а до матеріалів справи сформовані з «ЕС» вказані в додатку документи щодо правничої допомоги не долучені та не приєднані до «ЕС», що перешкоджає колегії суддів дослідити докази. Також відсутній акт суду першої інстанції про відсутність повного переліку документів долучених до позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайоннного суду Кіровоградської області від 06 серпня 2025 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення у справі.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за договором від 29 жовтня 2021 року № 101548632 у розмірі 79 153,07 грн, з яких: 15423,00 грн - основна сума боргу, 62617,07 грн - відсотки за користування кредитом, 1113,00 грн - комісія.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у сумі 2397,78 грн та за подання апеляційної скарги у сумі 3597,26 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. А. Письменний

Судді Л. М. Дьомич

О. І. Чельник