П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 року м. Миколаїв

справа №473/1884/25

провадження №22-ц/812/1946/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Колосовою О. М.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником Держан Валентиною Василівною, на заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Лузан Л. В. у приміщенні суду у м. Вознесенську Миколаївської області, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

В квітні 2025 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 звернувся до суду з зазначеним вище позовом, який обґрунтовував наступним.

Позивач зазначав, що з 20 липня 1994 року по 15 серпня 2023 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 . Однак спільне проживання з нею він припинив у 2000 роках, жодних стосунків вони не підтримували. Він переїхав проживати у Черкаську область, а відповідачка залишилася проживати у Миколаївській області.

В червні 2023 року він дізнався, що відповідачка, перебуваючи з ним у зареєстрованому шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина ОСОБА_4 . Оскільки на той час сторони перебували у шлюбі, батьком дитини було записано позивача.

Також йому стало відомо, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2013 року з нього було стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_4 в розмірі частини доходів платника аліментів.

На виконання цього рішення було видано виконавчий лист та відкрито виконавче провадження №37724492, в межах якого з нього на користь відповідачки було стягнуто 488 218,19 грн аліментів.

Позивач вказував, що про існування дитини та покладення на нього рішенням суду обов`язку щодо її утримання він дізнався тільки в серпні 2023 року після списання в примусовому порядку з його рахунку коштів у розмірі 221 238,60 грн у порядку погашення заборгованості за аліментами за період з грудня 2012 р. до 01 серпня 2024 р.

З метою захисту його прав позивач звернувся до суду з позовами про розірвання шлюбу та про виключення відомостей про його батьківство щодо ОСОБА_4 , батьком якого він не є.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 15 серпня 2023 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2024 року виключено запис про ОСОБА_1 як батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з актового запису про народження дитини.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 лютого 2025 року позивача звільнено від сплати аліментів на користь відповідачки на утримання ОСОБА_5 , які були присуджені рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2013 року.

Позивач зазначав, що відповідачка знала, що він не є батьком дитини, на утримання якої були стягнуті аліменти. Проте, пред`явила виконавчий лист до виконання та отримала аліменти в розмірі 488 218,19 грн. Вона свідомо затягувала розгляди справ за його позовами, що потягло стягнення аліментів за більший проміжок часу.

Посилаючись на те, що відповідачка недобросовісно отримала аліменти в сумі 488 218,19 грн, позивач, з огляду на положення ст. 1212 ЦК України, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно набуті кошти в сумі 488 218,19 грн та судові витрати, до яких входять і витрати на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких може становити 20 000 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 серпня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з того, що позивачем не надано достовірних доказів недобросовісного набуття відповідачкою аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась мати в його інтересах. На думку суду, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає її інтересам, оскільки поставить під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги те, що позивач не знав про існування виконавчого провадження, судового рішення про стягнення з нього аліментів, про існування дитини, в свідоцтві про народження якої він записаний батьком, аж до серпня 2023 року, коли з його рахунку у примусовому порядку були зняті кошти на погашення заборгованості по сплаті аліментів за період з грудня 2012 року по 01 серпня 2024 року в розмірі 221 238,60 грн.

Коли йому стало про це відомо, він у найкоротший термін звернувся до суду для відновлення своїх прав, подавши позови про розірвання шлюбу, про виключення його як батька ОСОБА_5 з актового запису про народження дитини та звільнення від сплати аліментів.

Також позивач звертав увагу на те, що суд першої інстанції не надав оцінки тому факту, що відповідачка, звертаючись із позовом про стягнення аліментів, діяла недобросовісно, бо була обізнана, що він не є батьком її сина ОСОБА_6 .

Фактичні обставини справи

З 20 липня 1994 року по 14 вересня 2023 року (дата набрання судовим рішенням законної сили) сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 народила сина ОСОБА_6 , батьком якого було вказано позивача.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2013 року (справа №1407/5415/2012) з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття, починаючи з 27 листопада 2012 року.

15 квітня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до ДВС Тальнівського районного управління юстиції з заявою про примусове виконання рішення суду про стягнення аліментів, на підставі якої в цей же день було відкрито виконавче провадження №37724492.

Згідно з інформацією Тальнівського ВДВС у Звенигородському районі Черкаської області та розрахунку заборгованості за аліментами станом на 26 березня 2025 року ОСОБА_1 жодного разу добровільно не сплачував аліменти на утримання Нікіти. Аліменти на загальну суму 488 218,19 грн були списані державним виконавцем з рахунку ОСОБА_1 . Перше списання у сумі 201 126 грн відбулося у серпні 2023 року.

Після цього ОСОБА_1 звернувся до суду з позовами про розірвання шлюбу, виключення з актового запису про народження ОСОБА_4 відомостей про його батьківство та звільнення від сплати аліментів, що узгоджується з позицією позивача про те, що він не знав про народження відповідачкою сина та стягнення з нього аліментів у 2013 році.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2024 року виключено запис про ОСОБА_1 , як батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з актового запису про народження дитини.

Зі змісту рішення вбачається, що ОСОБА_1 наполягав на проведенні молекулярно-генетичної експертизи з метою визначення батьківства. Суд двічі призначав проведення такої експертизи. Однак, ОСОБА_2 разом з сином для відібрання зразків біологічного матеріалу не з`явила ся. Суд, враховуючи ухилення ОСОБА_2 від участі в експертизі встановив факт відсутності біологічного батьківства ОСОБА_1 щодо неповнолітнього ОСОБА_5 .

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 лютого 2025 року ОСОБА_1 звільнено від сплати аліментів на користь відповідачки на утримання ОСОБА_5 , які були стягнуті заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 січня 2013 року.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України (далі СК України), у тому числі обов`язків щодо утримання дитини.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у статті 180 СК України, за змістом якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано достовірних доказів недобросовісного набуття відповідачкою аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась мати в його інтересах. На думку суду, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає її інтересам, оскільки поставить під загрозу її право на належний рівень життя та гармонійний розвиток її особистості.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Судом встановлено та відповідачкою не спростовано, що з двотисячних років сторони не проживали однією сім`єю. Позивач проживав у Черкаській області, а відповідачка у Миколаївській області. ОСОБА_7 не є сином позивача, що встановлено судовим рішенням. ОСОБА_2 , достовірно знаючи, що позивач не є батьком її сина ОСОБА_6 , оскільки вона ухилилася від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, у судовому порядку стягнула з нього аліменти на утримання сина та пред`явила виконавчий лист до виконання, що свідчить про недобросовісність її дій.

Позивач протягом десяти років після ухвалення заочного рішення про стягнення аліментів жодної виплати ні у добровільному, ні у примусовому порядку не здійснив. Стягнення заборгованості за аліментами у сумі 488 218,19 грн відбулося у примусовому порядку державним виконавцем з рахунку ОСОБА_1 .

Сукупність вказаного свідчить, що ОСОБА_2 безпідставно заволоділа вищевказаною сумою грошей, належних позивачу, оскільки достовірно знала про відсутність правової підстави для отримання нею аліментів з позивача на утримання сина ОСОБА_6 .

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає слушними доводи позивача про наявність підстав для задоволення його апеляційної скарги.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог позивача.

Щодо судових витрат

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Стаття 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріали справи свідчать, що позивач за подання позовної заяви сплатив судовий збір у сумі 4882,18 грн, за подання апеляційної скарги 5858,62 грн. У суді першої інстанції йому була надана професійна правнича допомога на суму 15 000 грн, про що свідчать договір про надання правничої допомоги від 01.04.2025, акт наданих послуг, які складалися з усної консультації 1000 грн (1 год); ознайомлення з матеріалами справи, вивчення законодавства та судової практики 3000 грн (2 год); складення адвокатського запиту, сканування документів, посвідчення копій, відправки документів 2000 грн (2 год); складення позовної заяви 9000 грн (3 год). Відповідачка заперечень щодо неспівмірності цих витрат складності справи та виконаним послугам суду не подавала.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги позивача, скасував рішення суду першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги позивача, відповідачкою заперечень щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу не подавалося, то наявні підстави для відшкодування відповідачкою позивачу понесених ним судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції у вигляді судового збору у сумі 4882,18 грн та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 15 000 грн, а також судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 5858,62 грн.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником Держан Валентиною Василівною, задовольнити.

Заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти у розмірі 488 218,19 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у сумі 4882,18 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 15 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 5858,62 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 12 грудня 2025 року.