Справа № 347/2465/24
Провадження № 22-ц/4808/1608/25
Головуючий у 1 інстанції Кіцула Ю. С.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої (суддя-доповідач): Василишин Л. В.,

суддів: Баркова В. М., Максюти І. О.,

секретаря: Петріва Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у ОСОБА_1 на заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2025 року, ухвалене в складі судді Кіцули Ю. С. в місті Косові, повний текст якого складено 29 вересня 2025 року, у справіза позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Косівський відділ Державної виконавчої служби у Косівському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Управління соціального захисту населення Косівської районної державної адміністрації, про припинення стягнення аліментів та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року представник ОСОБА_1 адвокат Боднарчук А. М. звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Косівський відділ ДВС у Косівському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Управління соціального захисту населення Косівської районної державної адміністрації, про припинення стягнення аліментів та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Позов мотивований тим, що 08 жовтня 2001 року позивачка уклала шлюб із відповідачем. У шлюбі у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 2009 році відповідач подав позов до суду про розірвання шлюбу із позивачкою. Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2009 року шлюб між сторонами було розірвано, а неповнолітніх дітей залишено на проживанні з батьком.

У 2010 році ОСОБА_2 подав до позивачки позов про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Заочним рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 29 квітня 2010 року позовні вимоги було задоволено та ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі по 300 грн щомісячно на утримання неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.

29 квітня 2010 року на підставі вказаного рішення суду було видано виконавчий лист, який пред`явлено до виконання до РВ ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції згідно з заявою від 31 травня 2010 року.

04 червня 2010 року старший державний виконавець РВ ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції Тафіїв В. Ф. відкрив виконавче провадження ВП № 19580126, стягнення за яким розпочато з 23 березня 2010 року.

29 травня 2018 року головним державним виконавцем Коломийського міськрайонного ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Білейчук О. П. у виконавчому провадженні ВП № 19580126 було винесено постанову про передачу виконавчого провадження до Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області.

11 червня 2018 року головним державним виконавцем Косівського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Сіреджуком П. П. винесено постанову ВП № 19580126 про прийняття виконавчого провадження на тій підставі, що позивачка народилася у с. Прокурава Косівського району, а її місце реєстрації з 21 грудня 2016 року АДРЕСА_1 .

Разом з тим, позивачка не погоджується зі стягненням з неї аліментів на дітей.

Їй не зрозуміло, чому відповідач взагалі подав до суду позов про стягнення аліментів, оскільки за час їхнього перебування у шлюбі вони нажили певне спільне майна, однак, за усною домовленістю між ними, вони погодили, що вона не ставитиме питання щодо поділу цього майна, а відповідач не ставитиме питання щодо стягнення аліментів на дітей, які залишилися проживати з ним. Крім того, з інформації про виконавче провадження встановлено, що ОСОБА_2 за 14 років не звертався до ДВС з проханням вирішити питання стягнення нарахованих аліментів. З дітьми зустрічатися не дозволяв, попри те, що бабуся (мама позивачки) протягом усіх цих років матеріально допомагала внукам. Тобто відповідач не сам ніс витрати по утриманню дітей. Також відповідач знав або міг знати, що на момент пред`явлення виконавчого листа до Коломийського відділу ДВС, вона була вагітна та у жовтні 2010 року народила сина. У подальшому у неї народилося ще двоє дітей в іншому шлюбі, що вказує на її перебування у життєвих обставинах, які зумовили неможливість сплати аліментів на користь відповідача.

Окрім цього, на думку позивачки, якби стягувач діяв активно, наприклад, надсилав запити чи цікавився перебігом виконавчого провадження, то це могло би забезпечити ефективність виконання рішення суду. Проте, враховуючи, що стягувач протягом тривалого періоду не вживав жодних заходів для реалізації своїх прав, це є підставою для визнання його вимог необґрунтованими.

За таких обставин, представник позивачки зазначає про незгоду з розрахунком зі сплати аліментів, виданим Косівським ВДВС в Косівському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, згідно із яким заборгованість станом на 20 серпня 2024 року складає 196 095,00 грн. Додатково вказує на те, що вказана заборгованість утворилася внаслідок бездіяльності відділу державної виконавчої служби, як Коломийського, так і Косівського району, а також Косівського районного суду, який виносив заочне рішення, та не встановив її місце проживання чи реєстрації.

Просить врахувати й той факт, що у зв`язку з несплатою аліментів на користь відповідача, останній отримував тимчасову державну допомогу на дітей, а тому у позивачки виник обов`язок щодо відшкодування отриманих коштів державі, а не ОСОБА_2 . Та крім того, діти на час пред`явлення позову досягли повноліття.

Зазначене, на думку представника позивачки, є підставою для припинення стягнення аліментів та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Враховуючи викладене, представник позивачки просив суд припинити обов`язок ОСОБА_1 щодо утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 16 червня 2022 року у вигляді щомісячної сплати на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 300 грн до повноліття дитини; припинити обов`язок ОСОБА_1 щодо утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 12 березня 2024 року у вигляді щомісячної сплати на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 300 грн до повноліття дитини; визнати виконавчий лист № 2-509, виданий Косівським районним судом Івано-Франківської області від 30 квітня 2010 року таким, що не підлягає виконанню та стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Заочним рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Косівський відділ ДВС у Косівському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Управління соціального захисту населення Косівської районної державної адміністрації, про припинення стягнення аліментів та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування рішення щодо відмови у задоволенні вимоги про припинення стягнення аліментів суд вказав на нефективність такої з огляду на те, що позивачка просить припинити стягнення аліментів з дати досягнення дітьми поновліття, водночас припинення аліментів за таких обставин здійснюється в силу вимог закону. Вимог про звільнення ОСОБА_1 від сплати заборгованості заявлено не було, а суд не вправі самостійно змінити вимоги позову.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, суд виходив із неналежного суб`єктного складу за такою, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. На думку суду, відповідачем за цією вимогою повинен бути Косівський ВДВС, оскільки саме ним порушено право ОСОБА_1 щодо визначення розміру заборгованості за аліментами та не здійснено своєчасно дії, спрямовані на виконання рішення суду. Перебування Косівського ВДВС у цій справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, не довзоляє покласти на нього рішенням суду певні обов`язки.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

ОСОБА_1 на заочне рішення суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянтка вказує на те, що суд першої інстанції повністю проігнорував фактичну і правову сутність позовних вимог, які полягали у звільненні її від сплати заборгованості та визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. У мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд вказав на те, що вона у позові зіслалася на частину першу статті 192 СК України та статтю 273 ЦПК України, які передбачають звільнення від сплати аліментів, тобто судом було підтверджено, що такі вимоги нею були заявлені. Але незважаючи на це, суд такі вимоги не розглянув з посиланням на відсутність відповідних вимог у прохальній частині позову, що свідчить про надмірний формалізм, допущений судом.

Також на думку апелянтки суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки спір про звільнення від сплати заборгованості за аліментами та про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню є спорами між боржником та стягувачем, так як саме стягувач є особою, на чию користь здійснюється стягнення аліментів і саме він має право на отримання боргу.

Апелянтка звертає увагу також й на те, що суд першої інстанції не врахував низку обставин, які свідчать про припинення обов`язку боржника та необхідність звільнення її від сплати заборгованості. Зокрема, поза увагою суду залишився факт отримання стягувачем тимчасової державної допомоги на утримання дітей у зв`язку з тим, що вона не сплачувала аліменти, а тому, виконання виконавчого листа призведе до подвійного стягнення. Крім того, через недбалість ДВС вона не отримувала жодних повідомлень і не знала про таке виконавче провадження та розмір боргу, що об`єктивно унеможливило його своєчасне погашення. Стягувач у свою чергу також діяв недобросовісно, оскільки не вживав будь-яких дій з метою отримання аліментів, присуджених йому судом.

У зв`язку з відсутністю її вини у несплаті аліментів апелятка уважає незаконним накладення на неї штрафу у розмірі 50 % від суми заборгованості, а також просить врахувати об`єктивне погіршення її сімейного та матеріального стану, які призвели до фінансової неспроможності, та усну домовленість між нею та відповідачем про нестягнення із неї аліментів на дітей взамін на її відмову від поділу майна.

Враховуючи викладене, апелянтка просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Позиція інших учасників справи

Учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Заяви (клопотання) учасників справи

У судове засідання належним чином повідомлені учасники справи не з`явилися.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

Відповідно до копії паспорту громадянина України, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 у с. Прокурава Косівського району Івано-Франківської області (а.с.47-48).

Рішенням Косівського районного суду від 30 листопада 2009 року (справа №2-1231) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано, неповнолітніх дітей залишено на проживання з батьком, ОСОБА_2 (а.с.50-51), що також підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.52).

Рішенням Косівського районного суду від 29 квітня 2010 року у справі № 2-509 ухвалено стягувати з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі по 300 грн. щомісячно на утримання неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття (а.с.53-54).

29 квітня 2010 року Косівським районним судом виданий виконавчий лист (а.с.55-56).

04 червня 2010 року старший державний виконавець РВ ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції Тафіїв В.Ф. відкрив виконавче провадження ВП № 19580126, стягнення за яким розпочато з 23.03.2010 року (а.с.57).

В матеріалах справи міститься копія паспорту громадянина України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце народження с. Прокурава Косівського району Івано-Франківської області (а.с.58-59).

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.60).

Рішенням Косівського районного суду від 08 квітня 2016 року у справі № 347/415/16, шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 розірвано (а.с.61-62).

Згідно копії довідки Косівського районного суду від 12.01.2023 року, ОСОБА_1 з 2011 року по 2023 рік не зверталася з позовом до ОСОБА_8 про стягнення аліментів (а.с.63).

Відповідно до копії акту обстеження умов проживання від 16.08.2023 року, за адресою АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_9 (чоловік), ОСОБА_7 (син), ОСОБА_10 (дочка), ОСОБА_11 (син) (а.с.65-66).

21 грудня 2022 року ОСОБА_6 та ОСОБА_9 зареєстрували шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_12 (а.с.68).

Згідно копій свідоцтв про народження, ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.70, 72).

Інформація про місце проживання ОСОБА_1 та її дітей - ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 підтверджується витягами з реєстру Кутської територіальної громади (а.с. 67, 69, 71, 73).

29 травня 2018 року головним державним виконавцем Коломийського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Білейчук О.П. у виконавчому провадженні ВП № 19580126 було винесено постанову про передачу виконавчого провадження до Косівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області з обгрунтуванням обставин передачі (а.с. 32-40).

11 червня 2018 року головним державним виконавцем Косівського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Сіреджуком П.П. винесено постанову ВП № 19580126 про прийняття виконавчого провадження на тій підставі, що боржниця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народилася у с. Прокурава Косівського району, а її місце реєстрації з 21.12.2016 р. АДРЕСА_1 (а.с.40).

Косівським РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області в межах виконавчого провадження винесені наступні постанови: 10.09.2018 року - Загальна постанова без затвердження (нарахування штрафу у розмірі 50% від суми заборгованості 60774,00 грн, що складає 30387,00 грн); 07.02.2020 року - Постанова про арешт коштів боржника; 07.02.2020 року - Постанова про арешт коштів боржника; 04.02.2022 року - Постанова про арешт коштів боржника (а.с.41-46).

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Положеннями статті 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ч.4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.

Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів, за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 273 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі зачного рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 29.04.2010 у справі № 2-509 ухвалено стягувати з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , аліменти в твердій грошовій сумі по 300 грн щомісячно на утримання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_8 та по 300 грн щомісячно на утримання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_9 , до досягнення ними повноліття.

В позовній заяві представник позивача ОСОБА_13 , просив припинити стягнення аліментів з позивача ОСОБА_1 щодо утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 з 16.06.2022 року, а щодо утримання дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_8 з 12.03.2024 року.

Однак, як правильно зазначив суд першої інстанції, згідно приписів статті 180 СК України, на дату з якої просив позивач припинити стягнення аліментів, стягнення припиняється в силу вимог закону у зв`язку з досягненням дітей повноліття.

Саме зазначення по змісту позовної заяви, що позивач ОСОБА_1 не погоджується з нарахованою державним виконавцем сумою заборгованості та просить звільнити від сплати заборгованості по аліментах, в даному випадку, не вказує на інші позовні вимоги, оскільки такі формуються в прохальній частині позову.

Тоді як в прохальній частині позовної заяви, позивачка заклала вимоги лише про припинення стягнення аліментів з позивача. Припинення стягнення аліментів не анульовує суму боргу по аліментах.

Тому висновок суду щодо обрання позивачем не ефективного способу захисту порушеного права шляхом припинення стягнення з нього аліментів є правильним.

Виходячи з принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України).

Щодо вимоги позивача про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, слід зазначити, що за змістом частини 1 і 2 статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, за змістом статті 432 ЦПК України не є вичерпним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення.

Як вбачається з позову, єдиною підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, вказано отримання відповідачем допомоги на дітей. Позивач вважає, що при отриманні допомоги від держави, відсутні підстави для стягнення аліментів, оскільки це буде подвійним стягненням аліментів. Однак такі твердження помилкові та не можуть бути підставою для визнання листа таким, що не підлягає виконанню і в задоволенні такої вимоги суд обґрунтовано відмовив однак з іншої підстави, що в даному випадку не впливає на законність рішення.

Як встановлено судом, позов поданий позивачем ОСОБА_1 у порядку позовного провадження з метою доведення неправомірності дій та бездіяльності ДВС щодо виконання виконавчого листа, правильного визначення заборгованості по аліментах та неправомірного застосування штрафу ДВС, звільнення від їх сплати. Тому як правильно зазначив суд, такі можуть бути самостійним предметом позову в порядку визначеному ЦПК із визначенням відповідача відповідного відділу ДВС та стягувача.

За таких обставин, колегія суддів приходить висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги. Твердження апелянта щодо порушення судом принципів судочинства, не розгляд ключових вимог по суті та допущення процесуального формалізму не відповідає дійсності, оскільки як зазначалося вище, суд розглянув спір в межах заявлених позивачкою вимог. В частині вимоги про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню апелянт вказує, що така була обгрунтована відсутністю обов`язку боржника повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, однак наявність таких останній не довів, а щодо отримання матеріальної допомоги, то суд дав правильну оцінку.

Інші доводи скарги стосуються обставин, які не пов`язані з предметом позову, тому не потребують юридичної оцінки. Відтак апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 18 вересня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач: Л. В. Василишин

Судді: В. М. Барков

І. О. Максюта