Номер провадження: 22-ц/813/903/25
Головуючий у першій інстанції Кузьміна О.І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, про стягнення безпідставно збережених коштів, на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Кузьміної О.І. 05 квітня 2023 року у м. Одеса, -

встановила:

У жовтні 2022 року Одеська міська рада звернулась до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_2 про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі 1508779,03 грн. за безоплатне користування у період з 07.10.2019 року по 01.08.2022 року земельною ділянкою площею 0,7500 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :26:004:0009, без укладення договору оренди. Позивач, з посиланням на приписи ст. ст. 1212-1214 ЦК України зазначав, що ОСОБА_2 , зареєструвавши право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 07.10.2019 року по 01.08.2022 року використовував земельну ділянку площею 0,7500 га безпосередньо під нерухомим майном без оформлення договору оренди, не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого безпідставно зберіг у себе майно у вигляді несплаченої позивачу орендної плати. Таким чином, як зазначала Одеська міська рада із посиланням на ст. ст. 1212 - 1214 ЦК України, відповідач, не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач втратив належне йому майно (кошти від орендної плати).

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05.04.2023 року позовні вимоги Одеської міської ради було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 безпідставно збережені кошти в сумі 1508779,03 грн. та судовий збір за подачу позову у розмірі 22631,69 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду першої скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 3 а.с. 70-75).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Одеська міська рада не передавала в користування ОСОБА_2 земельну ділянку ані за договором оренди, ані за актом приймання-передачі. Самовільне захоплення земельної ділянки також не підтверджується матеріалами справи.

Крім того, відомості щодо набуття органом місцевого самоврядування правомочностей власника щодо земельної ділянки, на якій розташоване належне апелянту майно, та дати виникнення у територіальної громади права власності на цей об`єкт, підтверджених належними документами, у матеріалах справи відсутні.

Також апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не повідомляв апелянта, який є громадянином США та проживає у Португалії, належним чином про час і місце розгляду заяви, чим фактично позбавив відповідача права на участь в судовому засіданні, наданні доказів та заперечень проти поданої позовної заяви.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.07.2025 року замінено третю особу у справі № 523/12904/22 - Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради, на його правонаступника - Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради.

Сторони про розгляд справи на 11 грудня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник Одеської міської ради.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання суду, якщо такий учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010 року).

Гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства (п. 3) ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом (ч. 1 ст. 8 ЦПК України).

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (ч. 2 ст. 211 ЦПК України).

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку (ч.6, 7 ст. 128 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08.04.2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене п. 1 ст. 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13.12.2011 року).

Колегія суддів зазначає, що аналіз постанов Верховного Суду підтверджує, що застосування п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є однаковим, передбачуваним та послідовним.

Так, про це свідчить численна кількість постанов суду касаційної інстанції, в яких зазначається, що п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України передбачено обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення (постанови Верховного Суду від 09.02.2022 року у справі № 344/11947/20 (провадження № 61-17632св21), від 18.04.2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) та ін.).

Тлумачення ч. 1 ст. 8, ч. 2 ст. 211, п. 3) ч. 3 ст. 376 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що:

- обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства відкритості судового процесу;

- невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства;

- розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять доказів вручення жодної судової повістки ОСОБА_2 про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання, у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права, а саме розглянуто справу за відсутності відповідача ОСОБА_2 , щодо якого відсутні відомості про належне його повідомлення.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення на підставі положень п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням Одеської міської ради від 30.10.2019 року № 417-VII «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0, 7500 га за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєння адреси, та надання її в оренду громадянину ОСОБА_3 », зокрема, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер: :26:004:0009), площею 0,7500 га (категорія земель за основним цільовим призначенням - землі житлової та громадської забудови), за адресою: АДРЕСА_1 ; присвоєно земельній ділянці, площею 0,7500 га (кадастровий номер::26:004:0009), адресу: АДРЕСА_1 ; надано громадянину ОСОБА_3 земельну ділянку, вказану в п. 1 цього рішення, в оренду на 10 років, до реалізації планувальних рішень території, для експлуатації та обслуговування будівель складського призначення (цільове призначення - В.03.10 для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури).

Згідно із витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 07.10.2019 року № НВ-019, державну реєстрацію земельної ділянки (кадастровий номер: :26:004:0009) проведено 07.10.2019 року.

Договір оренди вказаної земельної ділянки між Одеською міською радою та відповідачем чи будь-якими іншими особами не укладався.

Відповідач є власником нерухомого майна - нежитлової будівлі загальною площею 957,6 кв.м., по АДРЕСА_1 , розміщеного на відповідній земельній ділянці, на підставі договору купівлі-продажу від 07.05.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 7256.

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-019 від 07.10.2019 року та вимоги Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради №01-13/943 від 06.10.2021 року, речові права ОСОБА_2 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не зареєстровані.

Таким чином, враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав, та з урахуванням ст. ст. 12, 80, 83 Земельного кодексу України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що земельна ділянка площею 0,7500 га по АДРЕСА_1 перебуває у власності територіальної громади м. Одеса.

Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради направлялась до ОСОБА_2 вимога від 06.10.2021 року №01-13/943 щодо необхідності сплати безпідставно збережених коштів територіальної громади м. Одеси за користування відповідною земельною ділянкою, яка не була виконана відповідачем.

У період з 23.07.2002 року до 2005 року ОСОБА_4 був зареєстрований як фізична особа - підприємець, а у 2005 році було внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ОСОБА_2 .

Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст. 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно ст. 80 ЗК України, суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

За змістом ст. ст. 122, 123, 124 ЗК України, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Згідно зі ст. 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату (п. «в» ч. 1 ст. 96 ЗК України).

У ч. 1 ст. 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. При цьому орендна плата справляється у грошовій формі.

У п. 289.1 ст. 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою за розмір земельного податку для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, і не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки (п. 288.5 ст. 288 ПК України).

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, а також застосування передбачених законом способів захисту прав.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, у випадку використання земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди, власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію розміру неотриманої орендної плати за користування земельною ділянкою в порядку, визначеному ст. 1212 ЦК України.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (ст. ст. 1212-1214 ЦК України).

У спорах про стягнення грошових коштів за користування земельною ділянкою до моменту оформлення особою права користування такою земельною ділянкою власник має право на отримання безпідставно збережених грошових коштів у порядку ст. 1212 ЦК України. Тобто в такому разі суд керується тим, що фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе грошові кошти, які мав заплатити за користування нею, отже, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі № 629/4628/16-ц та від 20.09.2018 року у справі № 925/230/17.

У ч. 1 ст. 79 ЗК України передбачено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

У даному випадку, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 є власником нерухомого майна - нежитлової будівлі загальною площею 957,6 кв.м., по АДРЕСА_1 , розміщеного на відповідній земельній ділянці, на підставі договору купівлі-продажу від 07.05.2018 року № 7256.

Отже, після укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі і державної реєстрації нотаріусом прав власності на них у відповідача, як власника майна, могло б виникнути право користування земельною ділянкою, на якій розташована відповідна будівля.

Однак, матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою ОСОБА_2 , зокрема, укладення відповідних договорів оренди з Одеською міською радою та державної реєстрації такого права, а отже, при укладенні договору купівлі-продажу нерухомості право користування земельною ділянкою, якого не існувало у продавця на момент укладення договорів купівлі-продажу, до набувача не перейшло.

Змістом ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи ч. 2 ст. 120 ЗК України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

Незважаючи на те, що нежитлові будівлі не можуть бути відокремлені від земельних ділянок, на яких вони розташовані, зазначеними положеннями закону врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельних ділянок, на яких воно розташовано, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає положенням ст. 206 ЗК України, та оформити право користування земельною ділянкою.

Згідно ч. 1 ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20) виклала правовий висновок про те, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомо ще за часів Давнього Риму (superficies solo cedit - будівництво приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він передбачений як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані.

Звідси власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто, крім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, інакше вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Таким чином, положення глави 15, ст. ст. 120, 125 ЗК України, ст. 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на її території будівлі або споруди, особа, яка придбала такий об`єкт, стає фактичним користувачем цієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розміщений, а відносини з фактичним користуванням земельною ділянкою без оформлення права на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом умовними.

Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17, від 13.02.2019 року у справі № 320/5877/17.

Таким чином, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе вартість, яку має заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути таку вартість власнику земельної ділянки на підставі положення ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно керувалися тим, що до правовідносин, які виникли між сторонами, має застосовуватися спеціальна норма закону, а саме ст. 120 ЗК України у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу, у якій не передбачалося необхідності формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав під час набуття у власність нежитлової будівлі, таким чином, для застосування положень ст. 1212 ЦК України не є обов`язковим встановлення сформованості земельної ділянки.

Зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 02.07.2024 року у справі № 644/8837/19 (провадження № 61-12714св23).

Згідно з ч. 2 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Згідно п. 287.1 ст. 287 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У постанові від 14.02.2022 року у справі № 646/4738/19 (провадження № 61-17197сво20) Верховний Суд зазначив наступне:

«У п. 289.1 ст. 289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про оцінку земель» (тут і надалі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.

Розрахунок нормативної грошової оцінки земельної ділянки здійснюється відповідно до Методики нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1995 року № 213, чинної на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно з ч. 2 ст. 20 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки».

Згідно листа Головного управління ДПС в Одеській області Державної податкової служби України, який надійшов до Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради 04.01.2021 року вх..№01-19/4, згідно даних інформаційно-телекомунікаційних систем ДПС, станом на 16.12.2021 року ОСОБА_2 був відсутній на обліку, та відсутня сплата земельного податку.

Згідно із витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки м. Одеси від 10.10.2019 року № 892/172-19, виданим Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 7500,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :26:004:0009, складає 10807081,81 грн.

Згідно рішення Одеської міської ради від 20.09.2011 року № 1267-УІ «Про затвердження фіксованих відсотків при визначенні ставок орендної плати за земельні ділянки в м. Одесі» з урахуванням змін, внесених рішеннями від 27.08.2014 року № 5275-УІ та від 08.02.2017 року № 1742-УІІ, ставка орендної плати за земельні ділянки, які використовуються для будівництва та обслуговування будівель ринкової інфраструктури, становить 5% від нормативної грошової оцінки цієї земельної ділянки.

Крім того, рішенням Одеської міської ради від 30.10.2019 року № 417-VII затверджено орендну плату в розмірі 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

З урахуванням зазначеного, Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради обґрунтовано розраховано розмір безпідставно збережених ОСОБА_2 коштів за користування земельною ділянкою з кадастровим номером: :26:004:0009 у період з 07.10.2019 року по 01.08.2022 року, у сумі 1508779,03 грн.

У справі, яка переглядається, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідач є власником нерухомого майна, розташованого на відповідній земельній ділянці, на підставі договору купівлі-продажу, при цьому належного оформлення права користування спірною земельною ділянкою матеріали справи не містять, зокрема і доказів укладення відповідних договорів оренди з Одеською міською радою.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :26:004:0009, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки.

Таким чином, предметом позову у справі, яка переглядається, є стягнення з відповідача, як власника нежитлової будівлі, грошових коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій вона розташована.

За таких обставин грошові кошти, що є предметом позову у цій справі, є сумою несплаченої відповідачем орендної плати за використання земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, без укладення договору оренди у період з 07.10.2019 року по 01.08.2022 року, внаслідок чого Одеська міська рада позбавлена можливості отримати дохід від здачі спірної земельної ділянки в оренду.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів, встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, доходить висновку про задоволення позовних вимог Одеської міської ради про стягнення з відповідача на користь позивача, в порядку ст. ст. 1212 - 1214 ЦК України, безпідставно збережених коштів в сумі 1508779,03 грн.

Крім того, на підставі положень ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 22631,69 грн.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 про те, що відомості щодо набуття органом місцевого самоврядування правомочностей власника щодо земельної ділянки, на якій розташоване належне апелянту майно, та дати виникнення у територіальної громади права власності на цей об`єкт, підтверджених належними документами, у матеріалах справи відсутні, колегією суддів не приймаються до уваги як такі, що не спростовують доводи позивача про фактичне користування відповідачем земельною ділянкою, та не звільняють відповідача від обов`язку сплатити земельний податок щодо такої земельної ділянки.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, у зв`язку із чим заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.04.2023 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог Одеської міської ради.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2023 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

Позовну заяву Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, про стягнення безпідставно збережених коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 р.н.) безпідставно збережені кошти у сумі 1508 779,03 грн. на користь Одеської міської ради (65026, м. Одеса, площа Думська, 1, ідентифікаційний код юридичної особи 26597691)

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Одеської міської ради (65026, м. Одеса, пл. Думська, 1, ідентифікаційний код юридичної особи 26597691) сплачений судовий збір за подачу позову у розмірі 22631,69 грн. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 11 грудня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе