Номер провадження: 22-ц/813/1158/25
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: Приморської державної нотаріальної контори м. Одеса Південного міжрегіонального управління юстиції, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни про визнання заповіту недійсним та надання строку на прийняття спадщини, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Чернявської Л.М. 27 лютого 2024 року у м. Одеса, -

встановила:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: Приморської державної нотаріальної контори м. Одеса Південного міжрегіонального управління юстиції, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни про визнання заповіту недійсним та надання строку на прийняття спадщини.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що батько позивача - спадкодавець ОСОБА_3 був фізично та психічно нездоровою особою, не керував своїми діями, у зв`язку із чим не в змозі був здійснити відвідування будь-якого нотаріуса та самостійно не міг вчиняти будь-які нотаріальні дії, а відтак, посилаючись на положення ст. ст. 215, 1257 ЦК України, ОСОБА_1 просив визнати недійсним та скасувати заповіт, який складений ОСОБА_3 02 квітня 2009 року та посвідчений державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори м. Одеси.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 було залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у матеріалах медичної документації ОСОБА_3 йдеться про те, що спадкодавець протягом тривалого періоду - 30 років, страждав на психоорганічний синдром (послаблення пам`яті, деменція та інші діагнози), в лікувальних цілях ОСОБА_3 постійно вживав психотропні препарати, які негативно впливали на його організм. На думку апелянта, медициною доведено, що психоорганічний синдром, як і інші діагнози, на які страждав спадкодавець, повністю позбавляють людину здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Оскільки, зі вказаних вище підстав, оскаржуваний заповіт підлягає визнанню недійсним, то апелянт має право на додатковий строк для прийняття спадщини, про що у судовому рішенні не зазначено.

Одночасно із подачею апеляційної скарги, ОСОБА_1 заявлено клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи у справі, мотивоване тим, що проведення такої експертизи у справах даної категорії є обов`язковим.

Сторони про розгляд справи на 11 грудня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явились представник ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 .

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 .

Померлий ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 .

02 квітня 2009 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М. за реєстровим № 445.

Згідно вказаного заповіту, ОСОБА_3 заповів усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, ОСОБА_3 свого сина ОСОБА_1 , позбавив права спадкування на майно як за заповітом, так і за законом. Відповідно до тексту заповіту нотаріус засвідчив, що заповіт підписаний нотаріусом зі слів ОСОБА_1 , до підписання прочитаний вголос заповідачем ОСОБА_1 , та власноруч підписаний останнім у присутності нотаріуса. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.

У судовому засіданні суду першої інстанції 13 червня 2023 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М. надала пояснення про дійсне волевиявлення ОСОБА_3 під час складення заповіту. Під час спілкування з ОСОБА_3 психологічних відхилень нотаріус не помічала, заповідач розумів значення своїх дій при складанні заповіту.

Крім того, у судовому засіданні 13 червня 2023 року судом був допитаний свідок ОСОБА_4 , яка зазначила, що була знайома з померлим ОСОБА_3 , який був доволі розумною та ерудованою людиною, юристом, під час спілкування психічних відхилень не було.

Свідок ОСОБА_5 повідомила суд, що була знайома з померлим ОСОБА_3 , оскільки останній приїздив до них в село, де проживала відповідачка, племінниця ОСОБА_3 . Під час спілкування з ОСОБА_3 психологічних відхилень вона не помічала.

Свідок ОСОБА_6 повідомила суду, що є рідною сестрою ОСОБА_2 . Зазначала, що останні місяці життя ОСОБА_3 , ОСОБА_2 допомагала йому, готувала їжу. Під час спілкування з ОСОБА_3 психологічних відхилень вона не помічала, він був розумним чоловіком.

Свідок ОСОБА_7 повідомив суд першої інстанції, що є чоловіком ОСОБА_6 . Він особисто возив ОСОБА_3 до нотаріуса для складання заповіту, оскільки той виявив бажання заповідати належне йому майно ОСОБА_2 , яка за ним доглядала та піклувалась. Під час спілкування з ОСОБА_3 психологічних відхилень свідок не помітив, заповідач розумів значення своїх дій, був досвідченою людиною, працював юристом, давав консультації та поради.

З відповіді Органу самоорганізації населення комітету мікрорайону «ПРИМОРСЬКИЙ» в м Одесі від 09 березня 2023 року вбачається, що ОСОБА_3 під час складання та підписання оскаржуваного заповіту працював на посаді юристконсульта у період з 2002 року по 2012 рік.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2023 року призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу. Проведення експертизи доручено Одеській філії судово-психіатричних експертиз державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України».

17 серпня 2023 року від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про повернення матеріалів справи до суду, поновлення провадження по справі з підстав відсутності коштів за проведення експертизи та достатності доказів того, що батько позивача на час укладення та нотаріального посвідчення оскаржуваного заповіту страждав на психічні розлади.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 та ст. 1234 ЦК України).

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Згідно зі ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіт, як остання воля особи, стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 693/1314/19 (провадження № 61-4348св23), 27 лютого 2023 року у справі № 334/5171/13-ц (провадження № 61-8309св22), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/4875/17 (провадження № 61-5403св22)).

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)).

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1267 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні у ст. 225 ЦК України. Частинами першою, другою цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виснував, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19) та від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20 (провадження № 61-10051св21).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Як вже вказувалось вище, на виконання вищевказаних вимог закону, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2023 року у справі було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання:

1. Чи страждав за життя померлий ОСОБА_3 на тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння або психічне захворювання?

2. Чи страждав за життя померлий ОСОБА_3 на постійний психічний розлад, нервове потрясіння або психічне захворювання?

3. Чи усвідомлював померлий ОСОБА_3 значення своїх дій та чи міг керувати ними під час складання заповіту 04 квітня 2009 року?

Однак, експертиза не була проведена з підстав заяви позивача про відсутність коштів на проведення експертизи. Крім того, позивач, надаючи заяву про неможливість сплати коштів за проведення експертизи, зазначав, що на його думку, у матеріалах справи достатньо доказів того, що померлий на час укладення та нотаріального посвідчення оскаржуваного заповіту страждав на психічні розлади.

Колегія суддів приймає до уваги, що у апеляційній скарзі ОСОБА_1 також було заявлено клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи у справі, обґрунтоване тим, що проведення такої експертизи у справах даної категорії є обов`язковим.

Однак, при розгляді справи Одеським апеляційним судом, представник ОСОБА_1 категорично відмовився від проведення судово-психіатричної експертизи, посилаючись на те, що матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження того факту, що спадкодавець ОСОБА_3 , на момент складання оскаржуваного заповіту, протягом 30 років страждав стійкими хронічними психіатричними захворюваннями у формі розладу особистості внаслідок органічного ураження головного мозку, у зв`язку із чим не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

На підставі викладеного, справа судом апеляційної інстанції розглядається на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Тлумачення ст. 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Аналогічний висновок зроблений у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц.

Згідно вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України.

Нормами ст. 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів приймає до уваги, що у матеріалах справи відсутні докази, що дієздатність ОСОБА_3 була обмежена, або спадкодавця було визнано недієздатним, тощо.

Сам лише факт встановлення ОСОБА_3 інвалідності не може бути беззаперечним доказом того, що останній не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Медична документація щодо ОСОБА_3 підтверджує наявність у спадкодавця ряду хронічних захворювань, однак, це не є підтвердженням того факту, що станом на час складання заповіту спадкодавець не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними.

З пояснень свідків, які були допитані 13 червня 2023 року, вбачається, що, на їх думку, психічний стан ОСОБА_3 на час складання заповіту був нормальний, він розумів значення своїх дій та виявив бажання скласти заповіт на відповідачку.

Крім того, наявними у матеріалах справи доказами підтверджено та не спростовано позивачем, що померлий ОСОБА_3 забезпечував сам себе, працював на громадських засадах на посаді юрисконсульта, що само по собі дає підстави вважати, що ОСОБА_3 усвідомлював значення своїх дій під час складення оскаржуваного заповіту.

Нотаріус, яка посвідчувала заповіт, підтвердила у суді першої інстанції, що ОСОБА_3 психічних відхилень не мав, він розумів значення своїх дій при складанні заповіту.

При цьому судом прийнято до уваги пояснення позивача, який визнав, що не бачив батька у 2009 році, тобто на час складання заповіту, а спілкувався з ним до цього часу у 2008 році та після у 2010 році.

Інших належних, допустимих та достатніх доказів того, що заповідач ОСОБА_3 на час посвідчення заповіту 02 квітня 2009 року був абсолютно неспроможний розуміти значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не містять, у зв`язку із чим обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що його батько страждав на хронічні захворювання з підстав авіакатастрофи, яка мала місце 1989 році, оскільки апелянт не є фахівцем в галузі психіатрії та медицини, та його доводи та висновки ґрунтуються виключно на власних припущеннях. Як вже вказувалось вище, для з`ясування психічного стану спадкодавця у справі мала бути призначена судово-психіатрична експертиза, від проведення якої апелянт відмовився.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що належних доказів, які б давали змогу встановити, що станом на 2009 рік (дата складення оскаржуваного заповіту) померлий ОСОБА_3 мав психічні відхилення та не розумів значення своїх дій при складанні заповіту, позивачем не надано, а відтак, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин в ході судового розгляду не встановлено.

Крім цього заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про надання строку на прийняття спадщини, які є похідними від позовних вимог про визнання заповіту недійсним, то судом першої інстанції обґрунтовано залишено їх без задоволення, оскільки заповіт, який складений ОСОБА_3 02 квітня 2009 року та посвідчений державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори м. Одеси, не визнано судом недійсним, а відтак, ОСОБА_1 позбавлено права спадкування на майно як за заповітом, так і за законом, у зв`язку із чим похідні від первісних вимоги про надання строку на прийняття спадщини не можуть бути задоволені.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх недоведеності, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

При цьому, судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 11 грудня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе