ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/763/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участі секретаря - Хоміцька С.О.

та сторін: передставника ОСОБА_1 -

адвоката Хлєбнікова С.В.,

представника Тернопільської обласної прокуратури - Безкоровайної О.А., представника

ГУНП в Тернопільській області - Куриляк М.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/10707/24 за апеляційною скаргою Тернопільської обласної прокуратури на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2025 року, ухваленого суддею Дзюбичем В.Л., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Хлєбніков Сергій Володимирович до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та шкоди, спричиненої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, -

ВСТАНОВИВ:

у травні 2024 року позивач ОСОБА_1 , через представника - адвоката Хлєбнікова С.В. звернувся в суд з позовом до відповідачів Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду, завдану незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду під час знаходження під слідством та судом, у розмірі 856000 гривень та матеріальну шкоду у розмірі 75 000 грн., яка полягає у витратах на послуги захисника у кримінальному провадженні у судах першої та апеляційної інстанцій.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що слідчим відділом Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області розслідувалося кримінальне провадження № 0000530 стосовно нього за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч.1 ст. 172 КК України.

16 червня 2012 року Начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області порушена кримінальна справа відносно особи ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого частиною 3 статті 191 КК України.

03 вересня 2012 року Начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області винесена постанова про перекваліфікацію злочину та «злочинні дії ОСОБА_1 перекваліфіковані з частини 3 статті 191 КК України на частину 5 статті 191 КК України, привласнення чужого майна, вчинене в особливо великих розмірах».

24 вересня 2012 року прокурор міста Тернополя порушив кримінальну справу стосовно фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за фактом грубого порушення трудового законодавства за ознаками злочину, передбаченого частиною 1 статті 172 КК України.

У подальшому усі ці кримінальні справи 02 жовтня 2012 року були об`єднані в одне провадження.

В межах даного кримінального провадження органами досудового розслідування проводилися слідчо-процесуальні дії, які суттєво обмежили права та свободи ОСОБА_1 .

Так, 20 липня 2012 року Начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області проведена виїмка фінансово-бухгалтерських документів фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , в результаті якої він був позбавлений можливості нормально вести бухгалтерську звітність підприємницької діяльності, так як слідчим були вилучені усі документи, пов`язані із його діяльністю як підприємця. У зв`язку із цим він не міг вчасно проводити операції по звітності бухгалтерії, надавати вчасно звітність в податкові органи.

Також, постановами начальника відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 25.06.2012 та 10.07.2012 стосовно ОСОБА_1 застосовувався запобіжний захід, передбачений ст. 151 КПК України 1960 року - підписка про невиїзд.

06 серпня 2012 року начальником відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області накладений арешт на частину квартири АДРЕСА_1 та на автомобіль, які належали на праві власності ОСОБА_1 , а 08 серпня 2012 року взагалі на все майно, яке належало ОСОБА_1 .

Даний арешт діяв до набрання законної сили вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 12 травня 2021 року, тобто, 10 років.

Відтак, позивач ОСОБА_1 , був позбавлений законного права на вільне розпорядження майном належним йому на праві власності.

У ході досудового розслідування ОСОБА_1 24.01.2013 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172 та ч. 5 ст. 191 КК України.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 30.11.2020 ОСОБА_1 виправдано за ч. 1 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України, у зв`язку із відсутністю в його діях складу даних кримінальних правопорушень.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 12.05.2021 року, вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Відтак, вказують, що ОСОБА_1 , незаконно перебував під кримінальним переслідуванням протягом досудового слідства та судового розгляду з 16 червня 2012 року по 12 травня 2021 року включно, що складає 106 місяців і 26 днів.

Внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури позивачу була спричинена душевна травма, яка призвела до погіршення стану його здоров`я та до неможливості відновлення своїх життєвих стосунків, які були до порушення відносно нього кримінальної справи.

Незаконне кримінальне переслідування вплинуло на ділову репутацію і честь позивача, внаслідок чого, за час кримінального переслідування в позивача припинилась вся підприємницька діяльність і він змушений по новому налагоджувати всі контакти з партнерами.

Позивач був позбавлений можливості виїхати як по справах, так і на відпочинок за кордон, що негативно позначилося на його житті і веденні підприємницької діяльності.

З врахуванням наведеного вище, встановлених обставин у справі, а також вимог розумності і справедливості, враховуючи ступінь страждань позивача від безпідставного його обвинувачення у вчиненні особливо тяжких злочинів, застосування до нього запобіжних заходів, оголошення в розшук, вилучення майна під час обшуків, накладення арешту на особисте та сім`ї майно, тривалістю обмеження його конституційних прав та перебування під слідством та судом, а саме з 16 червня 2012 року по 12 травня 2021 року, що складає 106 місяців і 26 днів (дати набрання виправдувальним вироком суду чинності), наявні законні підстави для визначення розміру моральної шкоди, що спричинена позивачу, незаконними діями державних органів, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, а саме в розмірі 856 000,00 грн. і саме такий розмір моральної шкоди відповідає характеру та обсягу моральних страждань позивача.

Також, відповідно до приписів статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягають відшкодуванню також суми, сплачені ним у зв`язку з наданням йому юридичної (правової) допомоги в розмірі 75000 гривень.

Вважає, що у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності зазнав моральної шкоди у вигляді душевних страждань, що призвело до зміни стосунків з оточуючими людьми, обмеження його у правах, як повноцінного члена суспільства, погіршення стану здоров`я, а також вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з наведеним просить суд стягнути на його користь моральну шкоду в розмірі 1184800,00 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 855200 (Вісімсот п`ятдесят п`ять тисяч двісті) гривень грошового відшкодування завданої моральної шкоди та 75 000 (Сімдесят п`ять тисяч) гривень матеріальної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судовий збір компенсовано за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Тернопільська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, тому просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19.05.2025 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Вказують, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом.

При цьому, позивачем не наведено доказів на підтвердження протиправності дій органів прокуратури у ході здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінального провадження чи його судового розгляду, як і жодних фактів застосування органами досудового розслідування та прокуратури до ОСОБА_1 морального чи фізичного впливу, суттєвого обмеження його прав та свобод.

Суд повинен з`ясовувати усі доводи щодо обґрунтування позивачем обставин і розміру спричинення моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Разом з тим, зміст заподіяної моральної шкоди (висновок спеціалістів про те, чи перебування ОСОБА_1 під слідством чи проведення інших процесуальних дій стало психотравмуючою ситуацією для нього); характер, обсяг і тривалість моральних страждань, наявність та істотність вимушених змін у його життєвих стосунках; причинно-наслідковий зв`язок між діями, рішеннями чи бездіяльністю органів досудового розслідування, прокуратури та заподіяною моральною шкодою, понесеними психічними стражданнями, позивачем не долучено.

Також судом невірно обраховано період перебування позивача під слідством, а саме не з часу порушення кримінальної справи, а з дати повідомлення про підозру - 12.05.2021.

Крім того, необгрунтованими є висновок суду щодо стягнення витрат на правову допомогу в сумі 75 000 гривень.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Разом з тим, до укладених 02.08.2019 та 08.03.2021 між ОСОБА_1 адвокатом Шкодяк I.A. угод про надання правової допомоги не долучено детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт.

Водночас процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу витрат на правничу допомогу, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Ураховуючи те, що позивачем належно не обґрунтовано, у чому саме полягає спричинена йому моральна шкода, не доведено неправомірності дій (рішень) прокуратури та причинного зв`язку між такими діями (рішеннями) та моральною шкодою, що настала, а також те, що належно не обґрунтовано заявлений розмір відшкодування витрат на правничу допомогу, що всупереч ст. 81 ЦПК України відповідними доказами не підтверджено, вважають, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Від ГУНП в Тернопільській області надійшов відзив на апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури, в якому просять її задовольнити, скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19.05.2025 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Вважають, що всупереч вимогам ст.ст.12, 81 ЦПК України позивачем не надано переконливих доказів, які б свідчили про причинно-наслідковий зв`язок між діями органу досудового розслідування та завданою шкодою.

Зазначають, що при визначенні факту заподіяння моральної шкоди проводиться судово-психологічна експертиза, висновком якої підтверджується психологічний стан особи, наявність чи відсутність у неї переживань, страждань, особливостей сприйняття певної події тощо.

В матеріалах позову відсутні будь-які докази у вигляді висновків фахівців, котрі б підтверджували наявність у позивача моральної шкоди.

Позивачем не надано жодних доказів понесення ним репутаційних втрат (наприклад негативний розголос в засобах масової інформації, відмови осіб від співпраці з позивачем через проведення відносно нього досудового розслідування чи ін.).

В зв`язку із цим твердження позивача про порушення нормальних життєвих зв`язків та значних майнових втрат, представник відповідача ГУНП в Тернопільській області вважає безпідставним.

Крім того, позивачем недоведено та не додано розрахунку заподіяння йому моральних або фізичних страждань чи втрат немайнового характеру, не надано будь-яких доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, а сам факт наявності досудового розслідування у кримінальному провадженні не є доказом заподіяння позивачу моральної шкоди та беззаперечною підставою для її відшкодування.

Щодо витрат на правову допомогу зазначає, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Натомість позивачем не додано до матеріалів позовної заяви жодного документу, котрий підтверджував би витрату ним суми в 75 000 грн на отримання правової допомоги (квитанції про оплату послуг, платіжні доручення з відміткою банку або інший банківський документ тощо).

Відсутність акту виконаних робіт/наданих послуг, розрахунку годин надання правової допомоги та інших документів унеможливлює задоволення вимог позивача, так як реальної оплати не здійснено.

Враховуючи вищевикладене, витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи, ціною позову, її обсягом та часом, оскільки позивачем фактично не доведено понесенння таких витрат.

Від Державної казначейської служби, також надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначила, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19.05.2025 по справі № 607/10707/24 стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральної та матеріальної шкоди, однак вказують, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення

Таким чином, вважають, що рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19.05.2025 у справі № 607/10707/24, слід змінити шляхом виключення із резолютивної частини формулювання «стягнення шляхом списання з єдиного казначейського рахунку», оскільки таке не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Хлєбніков С.В. також подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2025 року у цивільній справі № 607/10707/24 - без змін.

Вказують, що заявник стверджує, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги, оскільки, на думку заявника, не доведено незаконність дій Тернопільської обласної прокуратури та причинно-наслідковий зв`язок між діями Тернопільської обласної прокуратури та отриманою позивачем моральною шкодою.

Також, заявник стверджує, що не є доведеним сам факт отримання позивачем моральної шкоди під час незаконного перебування під кримінальним переслідуванням.

Однак дані твердження заявника не відповідають обставинам справи, виходячи з такого.

Так, ОСОБА_1 , незаконно перебував під кримінальним переслідуванням протягом досудового слідства та судового розгляду з 16 червня 2012 року по 12 травня 2021 року включно, що складає 106 місяців і 27 днів.

Внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури позивачу була спричинена душевна травма, яка призвела до погіршення стану його здоров`я та до неможливості відновлення своїх життєвих стосунків, які були до порушення відносно нього кримінальної справи.

Незаконне кримінальне переслідування вплинуло на ділову репутацію і честь позивача, внаслідок чого, за час кримінального переслідування в позивача припинилась вся підприємницька діяльність і він змушений по новому налагоджувати всі контакти з партнерами.

Позивач був позбавлений можливості виїхати як по справах, так і на відпочинок за кордон, що негативно позначилося на його житті і веденні підприємницької діяльності.

Відтак, розмір моральної шкоди, спричиненої позивачу, якщо його навести в грошовому виразі, має компенсувати хоча б витрати, пов`язані з відновленням морального та душевного стану позивача, відновлення стану здоров`я, відшкодування витрат понесених позивачем на доказування своєї невинуватості.

З врахуванням наведеного вище, встановлених обставин у справі, а також вимог розумності і справедливості, враховуючи ступінь страждань позивача від безпідставного його обвинувачення у вчиненні особливо тяжких злочинів, застосування до нього запобіжних заходів, оголошення в розшук, вилучення майна під час обшуків, накладення арешту на особисте та сім`ї майно, тривалістю обмеження його конституційних прав та перебування під слідством та судом, а саме з 16 червня 2012 року по 12 травня 2021 року, що складає 106 місяців і 27 днів (дати набрання виправдувальним вироком суду чинності), суд вірно прийшов до переконання, що позивач має право на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди за 106 місяців та 27 днів перебування під слідством та судом. Таким чином, сам факт безпідставного перебування позивача під слідством і судом доведений і внаслідок цього він за визначенням зазнавав моральної шкоди.

А отже, встановлення Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області наявності отриманої позивачем моральної шкоди внаслідок безпідставного перебування під кримінальним переслідуванням, встановлення строку безпідставного перебування позивача під кримінальним переслідуванням та відповідно і розміру відшкодування даної моральної шкоди, повністю відповідають законодавству України, та підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Щодо періоду, протягом якого позивач, ОСОБА_1 , незаконно перебував під кримінальним переслідуванням протягом досудового слідства та судового розгляду, то вказують, що враховуючи, що кримінальна справа була порушена за правилами КПК 1960 року, датою початку періоду перебування під слідством і судом є 16 червня 2012 року, коли начальник відділення СВ Тернопільського МВ УМВС порушив кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину за ч.3 ст.191 КК України, прийняв її до свого провадження та приступив до проведення досудового слідства. Відтак, суд цілком законно відкинув твердження заявника щодо початку перебування під слідством з моменту вручення підозри, як це передбачено КПК України в редакції 2012 року, оскільки кримінальна справа відносно ОСОБА_1 за ч.3 ст.191 КПК України, була порушена за правилами КПК в редакції 1960 року.

Щодо розміру витрат на правову допомогу наданої позивачу під час перебування під кримінальним переслідуванням протягом досудового слідства та судового розгляду, то зазначають, що відповідно до приписів статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягають відшкодуванню також суми, сплачені Позивачем у зв`язку з поданням йому юридичної (правової) допомоги.

Згідно квитанцій позивач ОСОБА_1 сплатив адвокату Шкодяку І.А. на підставі договорів про його захист під час розгляду кримінального провадження 75000 грн, які також підлягають відшкодуванню, а саме: при розгляді справи в суді першої інстанції - 50 000 грн та при розгляді справи в суді апеляційної інстанції - 25 000 грн.

У зв`язку з чим розмір витрат на правничу допомогу в кримінальній справі, які підлягають відшкодуванню позивачу становить 75 000 грн.

Цей розмір цілком відповідає складності справи, її великого обсягу (4 томи досудового слідства та 3 томи судового розгляду справи, чисельних судових засідань) її актуальності для виправданого ОСОБА_1 , а прокурор у справі просив суд призначити виключно міру покарання у виді позбавлення волі, а отже такий розмір оплати послуг захисника є обґрунтованим і адекватним, відповідає досягнутому результату.

При цьому твердження заявника, щодо ненадання позивачем копій квитанцій, описів та актів наданих послуг не відповідає дійсності, оскільки дані докази були долучені позивачем до позовної заяви та досліджені судом у судовому засіданні у присутності представника заявника.

А отже, посилання на відсутність даних доказів у апеляційній скарзі є свідомою спробою ввести апеляційний суд в оману.

Таким чином, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2025 року у цивільній справі № 607/10707/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та шкоди, спричиненої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду, є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування немає.

Представник Тернопільської обласної прокуратури - Безкоровайна О.А. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі, зіславшись на мотиви викладені у ній.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Хлєбніков С.В. проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без мін.

Представник ГУНП в Тернопільській області - Куриляк М.Г. в судовому засіданні не заперечила проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду необґрунтованим.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку судової повістки до електронного кабінету.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України cудова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із такого.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що слідчим відділом Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області розслідувалося кримінальне провадження № 0000530 стосовно суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч.1 ст. 172 КК України. Процесуальне керівництво здійснювалося прокурорами Тернопільської місцевої прокуратури.

У ході досудового розслідування ОСОБА_1 24.01.2013 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 172 та ч. 5 ст. 191 КК України.

Зі змісту повідомлення про підозру вбачається, що 15.07.2008 між суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 та фізичною особою ОСОБА_2 укладено договір про повну матеріальну індивідуальну відповідальність та збереження матеріальних цінностей на суму 780 000 гривень. Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_1 упродовж 2009 - 2010 років розтратив майно, яке було йому ввірене, а отримані грошові кошти привласнив. Крім того, упродовж 2007 - 2010 років у нього працювали працівники без оформлення трудових договорів.

Прокурором Тернопільської місцевої прокуратури 24.04.2017 змінено обвинувачення в суді, з якого виключено ч. 1 ст. 172 КК України, а 16.10.2019 перекваліфіковано його дії на ч. 1 ст. 191 КК України. Водночас потерпіла підтримувала в суді обвинувачення в попередній редакції за ч. 5 ст. 191 КК України.

Постановами начальника відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 25.06.2012 та 10.07.2012 стосовно ОСОБА_1 застосовувався запобіжний захід, передбачений ст. 151 КПК України 1960 року, - підписка про невиїзд. Згідно з положеннями чинного на той час КПК України підписка про невиїзд полягала у відібранні від підозрюваного або обвинуваченого письмового зобов`язання не відлучатися з місця постійного проживання або з місця тимчасового знаходження без дозволу слідчого.

Також 06.08.2012 слідчим накладено арешт на автомобіль та частину належної ОСОБА_1 квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 30.11.2020 ОСОБА_1 визнано невинуватим та виправдано за ч. 1 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України, у зв`язку із відсутністю в його діях складу даних кримінальних правопорушень.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 12.05.2021 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області стосовно ОСОБА_1 - без змін.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 855 200 грн, оскільки ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 16.06.2012 ( дати порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 ) до 12.05.2021 (дати постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а виправдального вироку щодо ОСОБА_1 без змін), тобто 106 місяців і 27 днів, позивач переніс душевні страждання, зазнав моральних втрат, був позбавлений можливостей реалізації своїх звичок і бажань, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від людини додаткових зусиль для організації свого життя. А, тому враховуючи положення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та беручи до уваги засади розумності, виваженості та справедливості, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 855 200 грн, виходячи з розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати станом на дату ухвалення судового рішення, за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повному обсязі погодитися не може, з огляду на таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно із положеннями частин 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

У статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

- постановлення виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред"явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Цей розмір моральної шкоди у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження №14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

У справі, яка переглядається, вироком Тернопільського міськрайонного суду від 30.11.2020 ОСОБА_1 виправдано за ч. 1 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України, у зв`язку із відсутністю в його діях складу даних кримінальних правопорушень (а.с.32-47, т.1).

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 12.05.2021 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області стосовно ОСОБА_1 - без змін (а.с.48, т.1).

Отже, враховуючи те, що ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину та виправдано на підставіч. 1 ст. 191, ч. 5 ст. 191 КК України, у зв`язку із відсутністю в його діях складу даних кримінальних правопорушень, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в результаті незаконних дій органів досудового розслідування і прокуратури позивач переніс душевні страждання, зазнав моральних втрат, був позбавлений можливостей реалізації своїх звичок і бажань, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від людини додаткових зусиль для організації свого життя, а тому він має право на відшкодування шкоди в силу положень пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Разом з тим, визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив з того, що позивач перебував під слідством та судом з 16.06.2012 (дати порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 ) до 12.05.2021 (дати постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а виправдального вироку щодо ОСОБА_1 без змін).

Однак, визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під судом і слідством, колегія суддів вважає, що відповідно період, за який повинна бути обрахована моральна шкода починається саме 24 січня 2013 року (повідомлення про підозру у вчиненні злочину), оскільки пунктом 1 частини першої статті 43-1 КПК України (в редакції 1960 року) вказано, що підозрюваним визначається особа, яку затримано по підозрі у вчиненні злочину і саме з отримання спеціального статусу підозрюваний, почалося кримінальне переслідування ОСОБА_1 .

Отже, ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 99 місяців 18 днів, починаючи з 24 січня 2013 року (повідомлено про підозру у вчиненні злочину) до 12 травня 2021 року (дата постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а виправдального вироку без змін).

Станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення суду, розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становив 8 000 грн.

Таким чином, розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню складає 796 800 грн (99 місяців х 8000 = 792000 грн, 18 днів х 8000 / 30 = 4800 грн).

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 855 200 грн підлягає зміні, шляхом зменшення розміру моральної шкоди з 855 200 грн до 796000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування та прокуратури у ході досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду є безпідставними, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено право на відшкодування моральної шкоди у випадку постановлення судом виправдувального вироку (пункт 1 частини першої статті 2 вказаного Закону). Тобто за наявності виправдувального вироку, який набрав законної сили, позивач не зобов`язаний доводити незаконність конкретної слідчої чи процесуальної дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Не заслуговують також на увагу доводи апеляційної скарги Тернопільської обласної прокуратури про те, що позивачем не наведено належного обґрунтування спричинення моральної шкоди, оскільки вказане спростовується матеріалами справи, зокрема, постановою про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 від 16 червня 2012 року, повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення від 24 січня 2013 року, постановами начальника відділення СВ Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 25.06.2012 та 10.07.2012 про застосування запобіжного заходу стосовно ОСОБА_1 , виправдувальним вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 листопада 2020 року, ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 12 травня 2021 року.

Отже, позивачем доведено, що він зазнав незаконного втручання у своє особисте життя, переніс душевні страждання та стрес, зазнав моральних втрат через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності.

Щодо доводів представника заявника про безпідставне стягнення витрат на правову допомогу, понесених у кримінальному провадженні.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, а тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 335/4358/21 (провадження № 61-7653св22) зазначено, що порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі, відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.

Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку із наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).

При цьому передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21).

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано такі докази: угоди про надання правничої допомоги на досудовому розслідуванні та при судовому розгляді кримінального провадження (справа №607/16217-13к) від 02.08.2019 та від 08.03 2021, укладені між ОСОБА_1 та адвокатом Шкодяком І.А.(а.с.20, 26 т.1), акти виконаних робіт від 03.12.2020, 15.05.2012 (а.с.28,30, т.1); квитанція до прибуткового касового ордера №22 від 18.09.2019 на суму 50000 гривень (а.с.30,т.1); квитанція до прибуткового касового ордера №30 від 19.03.2021 на суму 25 000 гривень (а.с.31, т.1).

Таким чином, витрати позивача на юридичну (правову) допомогу у суді першої інстанції підтверджені належними та допустимими доказами.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відшкодування позивачу сум, сплачених ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги, оскільки сукупність наявних в матеріалах доказів свідчать про надання адвокатом професійної правничої допомоги під час розгляду кримінальної справи.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вірно виходив з того, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованим та співмірним із обсягом наданої адвокатом правової допомоги, складністю справи, тривалістю як досудового розслідування так і судового розгляду справи, значенням справи для позивача, а тому підлягає стягненню в повному обсязі.

Відтак доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено понесенння витрат на надання правничої допомоги на досудовому розслідуванні та при судовому розгляді кримінального провадження колегією суддів відхиляються, як необґрунтовані та безпідставні, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та спростовуються наведеним судом обставинами та дослідженими доказами, яким суд надав відповідну правову оцінку.

Разом з тим зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення відомостей про вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зазначено, що у цивільному судочинстві зазначено, що держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Відповідний правовий висновок також викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21), від 08 листопада 2023 року у справі № 711/7584/21 та від 07 лютого 2024 року у справі № 278/2621/21.

З огляду на викладене, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди шляхом безспірного списання з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, оскільки кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Статтею 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги Тернопільської обласної прокуратури та зміни рішення суду в частині стягнення моральної шкоди з 855 200 грн до 796 800 грн та викладення резолютивної частини в наступній редакції:

"Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 796 800 гривень на відшкодування моральної шкоди та 75 000 гривень матеріальної шкоди".

В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2025 року - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.35, 259, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного судуТернопільської області від 19 травня 2025 року в частині стягнення моральної шкоди змінити, зменшивши розмір моральної шкоди з 855 200 грн до 796 800 грн та викласти резолютивну частину в наступній редакції:

"Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 796 800 гривень на відшкодування моральної шкоди та 75 000 гривень матеріальної шкоди".

В решті рішення Тернопільського міськрайонного судуТернопільської області від 19 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 15 грудня 2025 року.

Головуюча: Н. М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома