Справа № 405/803/24
Провадження №2/405/136/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2025 року Подільський районний суд міста Кропивницького у складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Тарасенко Р.П.,

за участю учасників справи:

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лазіс М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницькому в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 405/803/24 за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Кіровограда з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, зазначивши на обґрунтування позовних вимог, що 31 грудня 2021 року між нею ( ОСОБА_1 ), та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою відповідача, згідно якої останній зобов`язався повернути борг в розмірі 2 000 доларів США в строк до 31 березня 2022 року із сплатою 6% щомісячно, при цьому в зазначений термін відповідач своє зобов`язання не виконав.

Зазначила, що нею (позивачем) від ОСОБА_2 було отримано: в червні 2022 року - 200 доларів США; в липні 2022 року - 250 доларів США; в листопаді 2022 року - 120 доларів США; в грудні 2022 року - 100 доларів США; в січні 2023 року - 100 доларів США; в лютому 2023 року - 240 доларів США; в березні 2023 року - 190 доларів США; в травні -червні 2023 року - 500 доларів США; в вересні-жовтні 2023 року - 518 доларів США, а всього 2 218,00 дол. США.

Окрім того, зазначила, що вона погодила з позичальником, що протягом шести місяців, в зв язку з військовою агресією російської федерації проти України відсотки по зазначеному договору позики від 31.12.2021 року не нараховуються.

З огляду на викладене, зазначила, що нею було проведено розрахунок заборгованості, з 01.01.2022 року по 31.01.2024 року (25 місяців - 6 місяців), за яким: нараховано відсотків: 19 місяців * 120 доларів США (6% від 2000 дол.США боргу) =2280 доларів США; сума боргу 2000 дол. США + % 62 дол. США (нараховано 2280 дол. США - сплачено 2218 дол. США) =2062 доларів США.

Оскільки, в порушення вимог ст.ст. 526, 1049, 1053 ЦК України відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, вчасно суму боргу їй не повернув, на день звернення до суду борг відповідача складає 2 062 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 77 540,89 грн., у зв`язку з чим вимушена звернутися до суду за захистом порушеного майнового права.

З огляду на зазначене вище, посилаючись на норми чинного законодавства, позивач ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за Договором позики від 31 грудня 2021 року в розмірі 2062 дол. США., що в гривневому еквіваленті становить 77 540,89 грн. а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по справі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 11 березня 2024 року зазначений позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) в судове засідання учасників справи.

Окрім того, сторони по справі скористалися своїм процесуальним правом на подання заяв по суті справи, і, зокрема, відповідачем ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву, зареєстрований судом 15.08.2024 року за вх. № 21984, та представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Лазіс М.В.в порядку п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України подана заява, зареєстрована судом 19.08.2024 року за вх. №22176 про уточнення та збільшення позовних вимог.

Так, відповідач ОСОБА_2 подав відзив, зареєстрований судом 15.08.2024 року, за яким позовні вимоги визнав частково, зазначивши, що як вбачається з наведених позивачем розрахунків, протягом терміну з червня 2022 року по жовтень 2023 року ним повернуто позивачу суму коштів в розмірі 2218,00 доларів США, при цьому позивач не надала підтверджуючих документів, які засвідчують, з чого саме складається повернута сума коштів за договором позики від 31 грудня 2021 року, тобто, чи це погашено основне зобов`язання, чи частина основного зобов`язання, якщо частина, то яка саме сума, чи відсотки за користування, що є некоректним і утруднює побудову лінії захисту.

З огляду на зазначене, вважає, що погашена сума в розмірі 2218,00 доларів США складається з основного зобов`язання в розмірі 2000,00 доларів США та 218 доларів США відсотків за користування коштами за січень - лютий 2022 року. Як зазначено позивачем, останнє погашення зобов`язання здійснено в жовтні, 2023 року, тобто сума боргу в розмірі основного зобов`язання 2000 доларів США погашена в жовтні 2023 року, відповідно відсотки за користування коштами мали нараховуватись до жовтня 2023 року включно. Оскільки, як зазначає сама позивач, вони домовились про те, що протягом шести місяців, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, відсотки по зазначеному договору позики від 31 грудня 2021 року не нараховуються, відповідно відсотки за користування коштами протягом березня-серпня 2022 року не нараховувались, відтак розрахунок відсотків слід проводити починаючи з вересня 2022 року по жовтень 2023 року, тобто за 14 місяців х 120 доларів США (6% від 2000 доларів США) = 1680 доларів США, що в еквіваленті на день звернення з позовом до суду становить 63168, 00 грн., які він визнає.

Представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Лазіс М.В. (діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВА №1088736 від 02.02.2024 року) подана заява, зареєстрована судом 19.08.2024 року за вх. №22176 про уточнення та збільшення позовних вимог, за якою позивач ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 2 500, 29 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 103 039, 45 грн., та згідно з розрахунком заборгованості: сума основного боргу становить 2 000,00 доларів США; 6 % в місяць з 31.12.2021 року по 31.03.2022 року: 3 місяці * 120 доларів США (6% від основної суми боргу в 2000 доларів США) = 360,00 доларів США; та нарахованих в порядку ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних ( ст.625 ЦК України) з 01.04.2022 року по 01.08.2024 року в розмірі 140, 29 доларів США.

При цьому, у зв`язку з набранням 25 квітня 2025 року чинності Законом України від 26.02.2025 № 4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів, зокрема, змінено найменування Ленінського районного суду міста Кіровограда на Подільський районний суд міста Кропивницького.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Лазіс М.В. в судовому засіданні заявлені позивачем позовні вимоги підтримала повному обсязі з підстав, зазначених в позові та заяві про уточнення позовних вимог, просила позов задовольнити та стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики від 31 грудня 2021 рокув розмірі 2 500, 29 дол. США, а також стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати по справі. Крім того, представник позивача просила не приймати до уваги викладені позивачем в позовній заяві обставини щодо часткового повернення відповідачем боргу за договором позики від 31 грудня 2021 року, стверджуючи при цьому про те, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики від 31 грудня 2021 року та кошти не повернуті, а зазначення позивачем в позовній заяві щодо повернення коштів відповідачем за період з червня, 2022 по жовтень, 2023 на загальну суму 2 218,00 доларів США, не відповідає дійсності, стосується інших договірних відносин між нею (позивачем) та відповідачем.

Відповідач ОСОБА_2 та в його інтересах представник адвокат Нофенко Ю.В. (діє на підставі ордеру на надання правничої допомоги серії ВА №1116556 від 16.06.2025 року) в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином, про поважність причини неявки суду не відомо. Будь яких заяв та клопотань про відкладення розгляду справи, - не надходило.

В свою чергу, відповідно до ч.ч., 3 ст.131 ЦПК України, суд зауважує, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

При цьому, відповідач ОСОБА_2 , будучи присутнім в попередніх судових засіданнях, позовні вимоги позивача визнав частково, пояснивши суду, що дійсно ним було взято у позику у позивача грошові кошти в розмірі 2000 дол. США. за договором позики від 31 грудня 2021 року, при цьому він частково здійснював оплату боргу через мобільний застосунок від ПриватБанку (Приват24) та через Нову пошту. Крім того, зазначив, що розмір часткового повернення боргу становив близько 2000 дол. США, та зобов`язався надати в наступні судові засідання докази на підтвердження зазначених обставин. Крім того, підтвердив, що за усною домовленістю з позивачем було погоджено, що протягом шести місяців, в зв язку з військовою агресією російської федерації проти України відсотки по зазначеному договору позики від 31.12.2021 року позивачем не нараховуються.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Лазіс М.В., зваживши доводи, викладені в позові на обґрунтування позовних вимог, враховуючи подані сторонами по справі заяви по суті справи, дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.12 та ст.13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, на підставі чого суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та разом з тим такими, що підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами у справі, та не заперечувалося сторонами по справі, що 31 грудня 2021 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики,за яким відповідач ОСОБА_2 отримав у позивача ОСОБА_3 в борг грошові кошти в розмірі 2000 дол. США, які зобов`язався повернути до 31 березня 2022 року, зі сплатою відсотків в розмірі 6% щомісячно.

Встановлено, та не спростовано відповідачем, що взяті на себе зобов`язання за зазначеним договором позики відповідач ОСОБА_2 у встановлений строк, 31 березня 2022 року не виконав та кошти не повернув.

На підставі викладеного вище, суд вважає, що між сторонами мають місце договірні правовідносини, що походять з договору позики, нормативне регулювання яких визначено параграфом 1 глави 71 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст.1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

З огляду на викладене вище, судом відзначається, що зміст розписки від 31 грудня 2021 року про те, що відповідач ОСОБА_2 взяв позику у ОСОБА_1 в розмірі 2 000 дол. США, яку зобов`язався повернути до 31 березня 2022 року, також сплатити відсотки в розмірі 6% щомісячно, є підтвердженням як укладення між ними договору позики, прийняттям сторонами умов та зобов`язань за договором позики, так і засвідченням отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 зазначеної грошової суми, що, і не заперечується відповідачем.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За правилами ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до звичаїв ділового обороту у випадку належного виконання грошового зобов`язання розписка повертається боржникові з відповідною відміткою про виконання.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), за якою Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Як вбачається з розписки ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 2 000 доларів США, а відтак стягненню підлягають кошти в іноземній валюті, а саме: в доларах США без зазначення еквіваленту цієї суми в національній валюті, що свідчить про те, що договір укладено саме в іноземній валюті.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги, що строк повернення відповідачем ОСОБА_2 боргу за договором позики від 31 грудня 2021 року, визначений в договорі та який (строк) становить 31 березня 2022 року, минув, пред`явлений представником позивача під час судового розгляду справи оригінал розписки від 31 грудня 2021 року, яка долучена судом до матеріалів справи, свідчить про те, що відповідач борг не повернув, в т.ч. і частково, чим порушив право позивача як позикодавця за договором позики на його повернення, при цьому, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, виходячи з положень ст.ст. 1046-1049 ЦК України, які регулюють спірні правовідносини, та розглядаючи зазначену цивільну справу на підставі ст.ст. 12,13 ЦПК України в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 як позичальник, не виконав зобов`язання перед позивачем ОСОБА_1 , як позикодавцем, щодо повернення суми позики та відсотків за зазначеним договором, на підставі чого позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики є обґрунтованими, доведеними належними доказами та є такими, що підлягають задоволенню, та стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 боргу за Договором позики від 31 грудня 2021 року в розмірі 2 000 доларів США та відсотків в розмірі 6% в місяць за період з 01 січня 2022 року по 31 березня 2022 року (строк користування позикою) в розмірі 360 доларів США.

При цьому, суд не бере до уваги доводи відповідача ОСОБА_2 про часткове повернення основної суми боргу та процентів за Договором позики від 31.12.2021 року через мобільний застосунок від ПриватБанку (Приват24) та через Нову пошту, виходячи з наступного.

Приват24 це інтернет-банкінг та мобільний застосунок від ПриватБанку, який дозволяє клієнтам керувати своїми рахунками та картками онлайн, а також здійснювати різноманітні фінансові операції, такі як платежі, перекази, оформлення кредитів чи депозитів. Він надає доступ до широкого спектра банківських послуг через вебверсію або мобільний додаток.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.2, 4 ст. 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5 ст.81 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначаючи, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Згідно з ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Крім того, судом зауважується, що відповідно до ч.2 ст.80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на зазначене, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 не надав суду належних доказів на підтвердження здійснення позивачу переказів на погашення суми заборгованості за договором позики від 31.12.2021 року через Нову пошту та мобільний застосунок ПриватБанк (Приват24), незважаючи на те, що зазначений застосунок дозволяє Клієнту Банку самостійно керувати своїми рахунками та отримувати підтверджуючі документи (квитанції, чеки) на підтвердження здійснення фінансової операції, у зв`язку з чим, суд вважає зазначені доводи відповідача безпідставними та недоведеними.

Окрім того, під час судового розгляду справи судом неодноразово роз`яснювалося відповідачу ОСОБА_2 щодо необхідності подання належних доказів на обґрунтування позиції відповідача щодо часткового повернення ним позивачу ОСОБА_1 коштів за договором позики від 31.12.2021 року, та, крім того, судом, з дотриманням принципу змагальності сторін, визначений ст.12 ЦПК України надавався відповідачу процесуальний строк для подання відповідних доказів, чим, в свою чергу, відповідач ОСОБА_2 не скористався, і відповідні докази не подав, що відповідно, має наслідки визначені ч.4 ст.12 ЦПК України, за якими кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивачем ОСОБА_1 заявлено також вимогу про стягнення з відповідача ОСОБА_2 за Договором позики від 31 грудня 2021 року в порядку ч.2 ст.625 ЦК України 3 % річних за період з 01.04.2022 року по 01.08.2024 року в розмірі 140,29 доларів США, з приводу чого судом зазначається наступне.

Зокрема, положеннями частини першої статті 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, суд зауважує, що указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан, який діє і по теперішній час.

При цьому, як вбачається з п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, внесеного згідно з Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-ІХ уперіод дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Тим самим, та оскільки прострочення позичальником повернення позики за Договором позики від 31 грудня 2021 року почалося після 24.02.2022 року, то відповідно до зазначеної вище норми він звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 ЦК України у вигляді сплати трьох процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення, на підставі чого у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 140,29 доларів США, - слід відмовити.

При цьому, щодо інших аргументів учасників справи, суд зазначає, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл між сторонами судових витрат, які складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зауважує, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та приймаючи до уваги, що позов задоволено частково, на підставі чого з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 211 грн. 20 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 7, 10, 12, 13, ст.ст.77-80, 81, 95, 133, 141, 235, 258, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш ИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , борг за договором позики від 31 грудня 2021 року в розмірі 2 000 (дві тисячі) доларів США та відсотки в розмірі 6% в місяць за період з 01 січня 2022 року по 31 березня 2022 року в розмірі 360 (триста шістдесят) доларів США, а всього 2 360 (дві тисячі триста шістдесят) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір в розмірі 1 211 грн. 20 коп.

В іншій частині позов ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції, яким є Кропивницький апеляційний суд.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з підстав, передбачених ч.ч.2, 3 ст.354 ЦПК України, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Суддя Подільського

районного суду

міста Кропивницького Лілія Андріївна Іванова