Справа № 587/3972/25
15 грудня 2025 року Сумський районний суд Сумської області в складі: головуючого судді Гончаренко Л.М., за участю секретаря судового засідання Макошенець С.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах неповнолітніх осіб: ОСОБА_2 , 2016 року народження, ОСОБА_3 , 2017 року народження, ОСОБА_4 , 2021 року народження, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,
Позивачі в особі представника ОСОБА_8 звернулися до суду із позовною заявою до відповідача держави Російської Федерації, в особі Міністерства Юстиції Російської Федерації відповідно до якої позивачі просять стягнути з Держави Російської Федерації на користь позичачки ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду у розмірі 5393861 грн, та на користь з кожного з позивачів моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн, та понесені судові витрати.
У судове засідання представник позивачів не з`явився, у матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності представника та позивачів, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України. Правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористався.
Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Також згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Таким чином, у контексті наведеної практики ЄСПЛ, застосування судового імунітету Російської Федерації у справі за позовом про відшкодування шкоди повинно мати законну мету, зокрема сприяння ввічливості та добрих відносин між державами через дотримання міжнародного права. У той же час, збройна агресія проти України, здійснена Російською Федерацією в порушення основоположних принципів і норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, вчинені її збройними силами міжнародно-правові злочини в Україні виключають, з ініціативи Російської Федерації, питання ввічливості та добрих відносин між країнами.
Це позбавляє застосування судового імунітету Російської Федерації, що обмежує право позивача на справедливий суд, законної мети.
Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би Російська Федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду Російської Федерації.
Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.
При розгляді питання щодо застосування судового імунітету, Верховний Суд бере до уваги «загальні принципи, що лежать в основі прав людини та гуманітарного права та втілюють основні права, такі як право на ефективний спосіб захисту права, право на компенсацію збитків, понесених внаслідок порушень гуманітарного права, та право на захист від відмови у правосудді» (Окрема думка Судді Юсуфа до рішення Міжнародного Суду ООН (ICJ) у справі JurisdictionalImmunitiesoftheState (ФРН проти Італії) від 03 лютого 2012 року, § 30.)
Виходячи із сукупності наведеного, суд вважає, що право позивача на належне та ефективне відшкодування шкоди повинно бути захищене, а судовий імунітет не повинен бути перешкодою для такого відшкодування у тих виняткових обставинах, коли немає інших механізмів відшкодування.
Відповідно до обставин справи, звернення до українського суду є єдиним ефективним засобом судового захисту порушених прав та законних інтересів позивача. Наразі відсутні будь-які механізми або інші міждержавні домовленості між Україною та Російською Федерацією щодо відшкодування збитків фізичним та юридичним особам, завданих внаслідок дій військової агресії Російської Федерації на території України.
За таких обставин, застосування судового імунітету Російської Федерації (зокрема, частини першої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право») у даній справі не буде узгоджуватися із обов`язком України як держави і суду зокрема забезпечити реалізацію права позивача на справедливий суд. З огляду на відсутність інших ефективних засобів судового захисту порушеного права позивача, застосування судового імунітету Російської Федерації буде порушенням самої сутності права на справедливий суд. Також, зважаючи на військову агресію Російської Федерації, якою порушується державний суверенітет України, застосування судового імунітету Російської Федерації буде непропорційним до своєї мети.
Судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004).
Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.
Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16 травня 1972 року, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02 грудня 2004 року. Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.
Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.
Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.
Враховуючи вищенаведене, слід дійти висновку, що стаття 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) підлягає застосуванню відповідно до звичаєвого міжнародного права як кодифікований звід звичаєвих норм міжнародного права.
Стаття 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) відображає підставу для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» («tortexсeption»).
Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2)присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.
Отже, у питанні застосування імунітету держави від юрисдикції відповідні норми не можна тлумачити абстрактно або у відриві від встановлених фактичних обставин справи. Необхідно повністю враховувати особливості та обставини кожної справи, а також фактори, що лежать в її основі. У цьому випадку йдеться про вимоги щодо відшкодування шкоди за неправомірні дії, допущені Російською Федерацією при відсутності альтернативних засобів відшкодування збитків.
Незастосування судом юрисдикційного імунітету іноземної держави щодо невиплати відшкодування за серйозні порушення прав людини під час збройного конфлікту, допущені відповідальною державою, особливо за відсутності інших засобів відшкодування збитків, не є порушенням суверенних прав іншої держави (Окрема думка Судді Юсуфа до рішення Міжнародного Суду ООН (ICJ) у справі JurisdictionalImmunitiesoftheState (ФРН проти Італії) від 03 лютого 2012 року, § 50). Навпаки, це сприяє кристалізації винятку з судового імунітету держав, заснованого на принципах, які покладені в основу прав людини і гуманітарного права, включаючи право на ефективний спосіб захисту порушеного права.
Враховуючи вищенаведені обставини, а також факт відсутності інших ефективних засобів судового захисту порушеного права позивачів, суд доходить висновку, що судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на завдання збройними силами Російської Федерації шкоди позивачам, що є винятком до судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права.
Підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним із міжнародно-правовими зобов`язаннями України в сфері боротьби з тероризмом.
Відповідно до частини першої статті 11 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, ратифікованої Верховною Радою України 31 липня 2006 року, Україна вживає таких заходів, які можуть бути необхідними для ефективного, пропорційного й такого, що відраджує, покарання за злочини тероризму.
Згідно зі статтею 13 Конвенції Ради Європи про запобігання тероризму, Україна зобов`язана вжити необхідних заходів для захисту й підтримки жертв тероризму, здійсненого на території України.
Відповідно до частини четвертої статті 8 Міжнародної конвенції про боротьбу з фінансуванням тероризму ратифікованої Верховною Радою України 12 вересня 2002 року, Україна має зобов`язання щодо створення механізмів компенсації жертвам злочинів тероризму. У той же час, відсутність спеціального визначеного державою механізму компенсації (захисту порушеного права) не може бути підставою для відмови у захисті такого права загальними засобами, передбаченими законом, у тому числі шляхом звернення до суду.
Таким чином, застосування судового імунітету Російської Федерації та відмова у розгляді по суті позову у даній справі означала би порушення Україною своїх міжнародно-правових зобов`язань відповідно до вищезазначених конвенцій щодо боротьби з тероризмом.
Судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення Російською Федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.
Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції».
Таким чином, концепція судового імунітету держави базується на міжнародно-правовому принципі суверенної рівності держав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є подружжям, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.( а.с.210 зв.б.)
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровані та проживають в приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 разом зі своїми дітьми ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується довідкою Великочернеччинської старостинського округу Сумської міської ради. ( а.с.212) та відомостями про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб Управління «ЦНАП у м.Суми» Сумської міської ради ( а.с.212 зв.б.)
Сім`я позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є багатодітною, що підтверджується посвідченням багатодітної сім`ї, виданим Управлінням соціального захисту населення Сумської райдержадміністрації серії БС № 129171 від 27.06.2017, строком дії до 21.04.2034.( а.с.22)
Відповідно до Розпорядження Сумської міської військової адміністрації від 22.02.2024 «Про надання статусу дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів» малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (п. 1337), малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (п. 1336), малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (п. 1335), неповнолітньому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (п. 1338) надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів.( а.с.25 зв.б.-27)
12.01.2025 близько 19-45 військовослужбовці зс РФ, порушуючи закони та звичаї війни, що передбачені міжнародними договорами, зі своєї території завдали удари БпЛа типу «Шахед» по території м. Суми, внаслідок чого пошкоджено домоволодіння та приміщення лазні по АДРЕСА_1 , та будівлі на території ОДТ «Чайка» по АДРЕСА_2 , а також рухоме майно.
Так, 12.01.2025 перебуваючи вдома у власному житловому будинку під час повітряної тривоги, з дотриманням правил «двох стін» позивачка, разом з чоловіком та дітьми почули звук схожий на проліт дрону та невдовзі пролунав вибух, вилетіли скляні вікна, на подвір`ї зайнялась пожежа, почала горіти лазня та частина будинку. На території домоволодіння відбувся приліт ворожого «Шахеду».
13.01.2025 Сумським районним управлінням Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Сумській області складено Акт про пожежу, відповідно до якого причиною пожежі є потрапляння боєприпасів, їх уламків внаслідок бойових дій.( а.с.11-12)
14.01.2025 складений Акт № 64 комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії Російської Федерації садибного будинку (індивідуального житлового будинку) за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до акту, 12.01.2025 внаслідок збройної військової агресії з боку РФ відбулось пошкодження зовнішніх стін, фасадів, наскрізні отвори даху та покрівлі від уламків, незначні пошкодження перегородок, пошкоджені склопакети в металопластикових вікнах, пошкодження рами металопластикових вікон, пошкоджена покрівля тераси. Також, наявні пошкодження покрівлі басейну, зруйновано частково будинок-лазню (площа 120 кв.м.), пошкоджено скління в альтанці, пошкоджено двері в господарській споруді. Загалом, лише помешкання придатне для проживання.( а.с.13-14)
Відповідно до висновку експерта проведеної судової товарознавчої експертизи від 24.02.2025 № СЕ-19/119-25/1868-ТВ в обсязі наданих вихідних даних, розмір матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_1 повним знищенням майно (відповідно до переліку, що додається до заяви від 29.01.2025) внаслідок збройної агресії рф станом на 12.01.2025 становив 1739607,00 грн. (один мільйон сімсот тридцять дев`ять тисяч шістсот сім гривень 00 копійок). До розміру матеріальної шкоди не враховано вартість знищених світильників дерев`яних у зв`язку із недостатністю вихідних даних для їх ідентифікації.(а.с.31-132)
Таким чином, 12.01.2025 військовослужбовці зс РФ, порушуючи закони та звичаї війни, що передбачені міжнародними договорами, завдали удари БпЛа типу «Шахед», в тому числі у домоволодіння позивачки ОСОБА_1 , чим завдали шкоду та спричинили матеріальні збитки нерухомому майну на суму 3654254 грн. відповідно до висновку експерта та рухомому майну на суду 1739607 грн., що загалом становить 5393861 грн. (п`ять мільйонів триста дев`яносто три тисячі вісімсот шістдесят одна гривна 00 копійок).
Відповідно до письмової заяви позивача ОСОБА_5 - чоловіка позивачки ОСОБА_10 за спільною домовленістю подружжя відшкодування шкоди має проводитись на користь дружини ОСОБА_1 , оскільки право власності на домоволодіння належить саме їй. Все рухоме майно, яке перебувало в будівлі та якезнищене також належить дружині ОСОБА_1 ( а.с.207)
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
Положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України, передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації рф окремих територій Української держави, обстрілів тощо, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (рф), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тож якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.
Як зазначено вище, в результаті прильоту російського БпЛа типу «Шахед», який було запущено з території РФ її збройними силами під час вторгнення Російської Федерації, домоволодіння позивачів, а також їх рухоме майно було пошкоджено та втрачено.
За таких обставин, слід прийти до висновку про обґрунтованість стягнення з відповідача матеріальної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та протиправного обстрілу безпілотним літальним апаратом який призвів до руйнування та знищення майна.
Таким чином, сума стягнення матеріальної шкоди з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 становить 5393861 грн. (п`ять мільйонів триста дев`яносто три тисячі вісімсот шістдесят одна гривна 00 копійок).
Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до вимог "Правила суду - компенсація шкоди", які використовуються ЄСПЛ при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема підпункт 15 пункту 3 цих Правил, установлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який уважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Конвенцією порушення.
Позивач та її діти внаслідок збройної агресії рф проти України, та особливо після влучання ворожого Шахеду в їх домоволодіння зазнали моральної шкоди, яка полягає у значних триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту, неможливістю користуватися житлом та вести повноцінне життя, пристосуванням до нових життєвих умов та відновленням прийнятого для себе рівня життя, пошуком безпечного житла та фінансів, перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу і погіршенням загального самопочуття, перебування у стані емоційного стресу та тривоги за своє власне благополуччя та благополуччя дітей. Усе це призвело до відсутності повноцінного відпочинку, оскільки постійні думки про жахи війни, власну безпеку, безпеку дітей, відчуття безпорадності перед небезпекою, що виникла в результаті збройної агресії Російської Федерації, а також розчарування внаслідок тривалого порушення її прав та прав дітей, продовжують приносити значні моральні страждання. Діти бояться звуків зачинення дверей бо вважають, що це знову ворожий шахед, бояться перебувати у дворі аби не загинути через раптовий приліт ворожої ракети чи дрону, особливо враховуючи близькість розташування рідного міста Суми до кордону з країною агресором рф. Після пережитого, постійно, особливо вночі, діти вимушені спати в укритті та більшу частину ночі корисного часу для відпочинку та відновлення сил, перебувати в підвальному приміщенні яке слугує їм укриттям. Отже, позивач та її діти живуть в постійному страху за життя та безпеку, що однозначно є стражданнями та моральною шкодою.
У пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.92 року N 6, судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
У пункті 82 рішення ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" зазначено, що стаття 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав і свобод, у якій формі вони не закріплювались в національному правопорядку. Особа на практиці повинна мати можливість скористатись ефективним засобом захисту, тобто засобами, які б запобігли вчиненню порушень чи їх продовженню або забезпечили заявнику відповідне відшкодування.
За таких обставин, вважаємо, що відсутність на національному рівні ефективного юридичного захисту для забезпечення дотримання суті конвенційних прав не може бути перешкодою у реалізації особою таких прав та свобод.
Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивачів, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, є законним обраний позивачами спосіб стягнення майнової та моральної шкоди у виді одноразової суми, яка покриває передбачувані порушення, що були допущені РФ відносно них.
Враховуючи характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, заявлений розмір майнової та моральної шкоди завданої позивачами внаслідок незаконної збройної агресії РФ проти України, та порушення їх майнових і конституційних прав підлягає задоволенню та стягненню з РФ на користь позивачів сума по 1000000 (один мільйон) гривень кожному з позивачів.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачам неправомірними діями держави Російська Федерація.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Питання щодо судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України, згідно з положеннями якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1).
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4).
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача надані: договір про надання правничої допомоги від 02.06.2025 Адвокатським об`єднанням «Веріта Груп» (а.с. 29-30); ордери на надання правничої допомоги адвокатом Молібог Ю.М. Адвокатського об`єднанням «Веріта Груп» (а.с. 10, 179, 180,181).
Оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката, суд виходить з наступного.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктом 22 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
На підставі вищевказаного, керуючись ст. ст. 16, 23, 317, 319, 321, 386, 1167 ЦК України, Законом України "Про міжнародне приватне право",ст.ст2,5,10-13,19,76-82,141,258,259,264,265,273, 280-282 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка також діє в інтересах неповнолітніх осіб: ОСОБА_2 , 2016 року народження, ОСОБА_3 , 2017 року народження, ОСОБА_4 , 2021 року народження, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти Українизадовольнити.
Стягнути з держави Російської Федерації, в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_3 ) матеріальну шкоду в розмірі 5393861 грн. (п`ять мільйонів триста дев`яносто три тисячі вісімсот шістдесят одна гривна 00 копійок).
Стягнути з держави Російської Федерації, в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_3 ) моральну шкоду в розмірі 1000000 грн. (один мільйон гривень 00 копійок).
Стягнути з держави Російської Федерації, в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_5 (іпн НОМЕР_3 , зареєстрована АДРЕСА_3 ) моральну шкоду в розмірі 1000000 грн. (один мільйон гривень 00 копійок).
Стягнути з держави Російської Федерації, в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в інтересах якої діє ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_3 ) моральну шкоду в розмірі 1000000 грн. (один мільйон гривень 00 копійок).
Стягнути з держави Російської Федерації, в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в інтересах якого діє ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_3 ) моральну шкоду в розмірі 1000000 грн. (один мільйон гривень 00 копійок).
Стягнути з держави Російської Федерації, в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в інтересах якої діє ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_3 ) моральну шкоду в розмірі 1000000 грн. (один мільйон гривень 00 копійок).
Стягнути з держави Російської Федерації, в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_6 (іпн НОМЕР_4 , зареєстрована АДРЕСА_3 ) моральну шкоду в розмірі 1000000 грн. (один мільйон гривень 00 копійок).
Стягнути з держави Російської Федерації, в особі Міністерства юстиції Російської Федерації на користь ОСОБА_7 (іпн НОМЕР_5 , зареєстрована АДРЕСА_3 ) моральну шкоду в розмірі 1000000 грн. (один мільйон гривень 00 копійок).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Л.М. Гончаренко