ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8741/25 Справа № 201/9731/24 Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.

за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 16 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2024 року позивачка звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.07.2021 року по цивільній справі №201/3099/20 було частково задоволено позовні вимоги Дніпровської міської ради та визнано недійсними правочини, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , а також скасована державна реєстрація права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на торгівельний павільйон за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 370,2 кв.м., який перейшов до них у власність від їх боржників: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

У той же час апеляційним судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради про припинення права власності на вищезазначений торгівельний павільйон (реєстраційний номер об`єкта 1) та відмовлено у скасуванні у Державному реєстрі речових прав запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року та відмовлено у зобов`язанні ОСОБА_1 знести самочинно прибудовані добудови до торговельного павільйону продовольчих товарів літ А-1, А1-1 і навіс літ. Б, загальна площа якого не повинна перевищувати 75, 6 кв.м. Постановою Верховного Суду від 19.10.2022 року залишено без змін постанову Дніпровського апеляційного суду від 21.07.2021 року по цивільній справі №201/3099/20. Позивач вважала, що фактично своїм рішенням апеляційний суд повернув у власність ОСОБА_1 вищезазначене нерухоме майно - торгівельний павільйон за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 370,2 кв.м (реєстраційний номер об`єкта 1). На виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 21.07.2021 року по цивільній справі № 201/3099/20 державним реєстратором було скасовано права власності на вищезазначений павільйон за третіми особами по цій справі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Внаслідок цього виникла ситуація, коли цінне нерухоме майно юридично стало «нічийним»: фізично «як об`єкт нерухомості» нерухоме майно з реєстраційним номером об`єкта 1 в ДРРПНМ існує, а юридично в ДРРПНМ відомості про права власності на спірний об`єкт нерухомого майна відсутні.

Позивачка зазначала, що якщо суд рішенням по цивільній справі №201/3099/20 позбавив прав на це майно останніх його власників (третіх осіб по справі, що розглядається), і майно ніким не витребуване та фізично продовжує існувати й має реєстраційний номер в ДРРПНМ, то суд повинен визначити правову долю цього майна, а саме: підтвердити наявність прав на це майно за його попереднім власником ОСОБА_1 .

З урахуванням того, що фактично право власності на павільйон від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 юридично повернулося до ОСОБА_1 , позивач домовилася з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про порядок відповідної компенсації вартості майна, яке їм раніше належало. Тому позивачка їх заявляє саме як третіх осіб на своїй стороні. При цьому ОСОБА_1 вважала, що єдиним належним відповідачем по даній справі є Дніпровська міська рада, яка не визнає право власності ОСОБА_1 , що встановлено постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.07.2021 року по цивільній справі №201/3099/20.

Враховуючи зазначене, позивач просила визнати за нею право власності на торгівельний павільйон загальною площею 370,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 16 червня 2025 року позов ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на торгівельний павільйон загальною площею 370,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 01 вересня 2025 року стягнуто з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 сплачений останньою судовий збір в розмірі 15 140,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Дніпровська міська рада звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 червня 2005 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради ОСОБА_6 було видано свідоцтво на право власності на нерухоме майно, а саме - торгівельний павільйон продовольчих товарів літ. А-1, А1 -1, загальною площею 75.6 кв. м. і навіс літ. Б. за адресою: АДРЕСА_1 , а для розміщення та обслуговування цього об`єкту нерухомості, Дніпропетровською міською радою було надано власнику зазначеного майна ОСОБА_6 у користування земельну ділянку загальною площею 0,0100 га з кадастровим номером :03:063:0142.

02 липня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , було укладено договір купівлі-продажу зазначеного торгівельного павільйону, та цей договір на теперішній час є чинним, його ніхто не оскаржував, рішень щодо його скасування не приймалося.

Будучі власником зазначеного об`єкту нерухомого майна, ОСОБА_1 здійснила його реконструкцію, внаслідок чого загальна площа цього об`єкту збільшилася. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року у справі №201/4629/14-ц визнано за ОСОБА_1 , право власності без прийняття в експлуатацію на торгівельний павільйон літ. А-1, з прибудовами літ. А1-1, А2-1, загальною площею 370.2 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вищезазначеного рішення суду за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2015 року скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року у справі № 201/4629/14-ц та прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 , перед зверненням до суду не зверталася з приводу узаконення самочинної реконструкції до міської ради. Водночас, відповідно до висновку експерта ГО-1474 від 02.04.2014 щодо технічного стану спірного об`єкту нерухомості - торгівельного павільйону за адресою: АДРЕСА_1 станом на 02.04.2014, копію якого також було залучено й до матеріалів справи №201/4629/14-ц, зазначений об`єкт нерухомості має повну відповідність усім будівельним нормам та відповідним стандартам. Оригінал цього висновку залучено до матеріалів справи що розглядається (а.с.142-159).

Представником позивача було надано оригінал висновок експерта ГО-837 від 30.08.2024 щодо технічного стану спірного об`єкту нерухомості - торгівельного павільйону за адресою: АДРЕСА_1 станом на 30.07.2024 (а.с.160-178)

Зазначеними експертними висновками підтверджується, що спірний об`єкт тривалий час понад десять років експлуатується за своїм призначенням у реконструйованому вигляді, відповідає будівельним нормам та може безпечно експлуатуватися за своїм призначенням й на теперішній час.

На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року у справі №201/4629/14-ц, до його скасування в апеляційному порядку ОСОБА_1 здійснила розпорядження майном шляхом укладення відповідних договорів купівлі-продажу по частині вищезазначеного павільйону з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (зазначені обставини підтверджуються Інформацією з ДРРПНМ від 04.08.2024 р.)

Водночас, постановою Дніпровського апеляційного суду від 21.07.2021 року по цивільній справі №201/3099/20 було ухвалено рішення: «Позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , треті особи: Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лозенко Валентина Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєва Вікторія Вікторівна і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу і свідоцтв про право власності, припинення права власності на нерухоме майно і скасування записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі продажу 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 06 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєвою Вікторією Вікторівною, та зареєстрований у Реєстрі за номером 672, номер запису про право власності 9302814, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1.

Визнати недійсним договір купівлі продажу 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 06 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєвою Вікторією Вікторівною, та зареєстрований у Реєстрі за номером 674, номер запису про право власності 9303298, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності, посвідчене 21 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Іриною Вікторівною, зареєстроване у Реєстрі за номером 708, про належність на праві власності 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме - по 1/4 частині ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Визнати недійсним свідоцтво про право власності, посвідчене 21 квітня 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Іриною Вікторівною, зареєстроване у Реєстрі за номером 711, про належність на праві власності 1/2 частини торговельного павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме по 1/4 частині ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав ОСОБА_4 , індексний номер 20538141 від 06.04.2015 17:55:43, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєва Вікторія Вікторівна, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 672, виданий 06 квітня 2015 року, номер запису про право власності: 9302814. Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав ОСОБА_5 , індексний номер 20539444 від 06.04.2015 18:49:47, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєва Вікторія Вікторівна, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 674, виданий 06 квітня 2015 року, номер запису про право власності: 9303298.

Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав ОСОБА_2 , індексний номер 29431412 від 27.04.2016 08:41:09, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, на підставі свідоцтва реєстровий номер 708, видане 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності 14334980.

Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав ОСОБА_2 , індексний номер 29431412 від 27.04.2016 08:41:09, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, на підставі свідоцтва реєстровий номер 711, видане 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності 14334923. Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав ОСОБА_3 , індексний номер 29431412 від 27.04.2016 08:41:09, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, на підставі свідоцтва реєстровий номер 708, видане 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності 14334993.

Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав ОСОБА_3 , індексний номер 29431412 від 27.04.2016 08:41:09, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, на підставі свідоцтва реєстровий номер 711, видане 21 квітня 2016 року, номер запису про право власності 14334959.

У задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , треті особи: Департамент адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лозенко Валентина Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Скосарєва Вікторія Вікторівна і приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сисоєнко Ірина Вікторівна, про припинення права власності на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта 1, скасування у Державному реєстрі речових прав запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2014 року та зобов`язання ОСОБА_1 знести самочинно прибудовані добудови до торговельного павільйону продовольчих товарів літ А-1, А1-1 і навіс літ. Б, загальна площа якого не повинна перевищувати 75, 6 кв.м., - відмовити».

Крім того, цією постановою апеляційного суду було встановлені обставини справи, а саме: «Станом на момент звернення позивача до суду з позовом ОСОБА_1 було збільшено загальну площу торговельного павільйону з 75,6 кв.м до 370,2 кв.м., та не вчинено будь-яких дій щодо оформлення правоустановчих документів на зайняття земельної ділянки по АДРЕСА_1 у відповідному розмірі. Враховуючи наведене колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради про зобов`язання відповідача ОСОБА_1 повернути земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно прибудованої до павільйону прибудови».

На підтвердження своїх позовних вимог позивачка надала суду наступні документи:

-Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі ДРРПНМ) стосовно спірного об`єкту нерухомості - торгівельного павільйону за адресою: АДРЕСА_1 від 04.08.2024 року №389545106 (актуальна) (а.с.8-9);

-Деталізовану Інформацію з ДРРПНМ стосовно спірного об`єкту нерухомості - торгівельного павільйону за адресою: АДРЕСА_1 від 04.08.2024 року №389545108 (а.с.10-16);

-копію постанови Дніпровського апеляційного суду від 21.07.2021 року по цивільній справі № 201/3099/20, роздрукована з ЄДРСР (а.с.17-20);

-копію договору від 02.07.2013 р. щодо купівлі-продажу спірного об`єкту нерухомості - торгівельного павільйону за адресою: АДРЕСА_1 з витягом з ДРРПНМ від 02.07.2013 року (а,с21);

-копію свідоцтва від 21.04.2016 р. передачу майна боржника стягувачам (номер реєстру 708), копію свідоцтва від 21.04.2016 р. передачу майна боржника стягувачам (номер реєстру 711) (а.с.22-23);

-висновок експерта ГО-1474 від 02.04.2014 щодо технічного стану спірного об`єкту нерухомості - торгівельного павільйону за адресою: АДРЕСА_1 станом на 02.04.2014 (а.с.142-159);

-висновок експерта ГО-837 від 30.08.2024 щодо технічного стану спірного об`єкту нерухомості - торгівельного павільйону за адресою: АДРЕСА_1 станом на 30.07.2024 (а.с.160-178).

Також на виконання ухвали суду про витребування доказів Дніпровською міською радою було надано суду копії технічної документації та правовстановлюючих документів на земельну ділянку на якій розміщене спірне нерухоме майно. Зокрема, відповідачем суду було надано копію рішення Дніпровської міської ради від 18.02.2004 року за №131/15 про передачу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 в оренду ОСОБА_6 по фактичному розміщенні торгівельного павільйону (а.с.113-141).

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив із того, що придбаний позивачкою об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, відведеній у встановленому порядку під його розміщення та обслуговування, та який вона реконструювала самовільно, однак із дотриманням будівельних норм та правил. При цьому, доказів того, що здійсненою позивачкою реконструкцією належного їй об`єкту нерухомості, було самовільно додатково зайнято земельну ділянку, яка належить відповідачу або іншим особам, суду не надано. У реконструйованому вигляді цей об`єкт експлуатується за призначенням вже понад десять років, на теперішній час фактичним його володільцем є позивачка. Враховуючи відсутність передбачених обставин, що унеможливлюють визнання права власності на самочинне будівництво, відсутність інших способів захисту та визнання, окрім судового, прав позивача, суд вказав, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України встановлено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У частині четвертій статті 373 ЦК України зазначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Право власника на забудову земельної ділянки здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України).

Відповідно до змісту частини четвертої статті 375 ЦК України у разі, коли власник здійснює на його земельній ділянці самочинну забудову, її правові наслідки встановлюються статтею 376 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

З огляду на спеціальне застереження, наведене у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

У пункті 45 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц Велика Палата Верховного Суду наголосила, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2021 року у справі№ 359/5719/17 зазначила, що особа не набуває права власності на об`єкт самочинного будівництва (пункт 148).

Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це право не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи справу за позовом власника (землекористувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановити усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушення будівельних норм та правил.

На підставі частини третьої статті 376 ЦК України суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване майно на земельній ділянці, яка перебуває у власності особи, за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК України).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку.

Держава гарантує, що при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням норм і правил; розміщення і будівництво об`єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів; раціональне використання земель та територій для містобудівних потреб, підвищення ефективності забудови та іншого використання земельних ділянок; охорона культурної спадщини, збереження традиційного характеру середовища населених пунктів; урахування державних та громадських інтересів при плануванні та забудові територій; урахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок та будівель, що оточують місце будівництва; інформування через медіа громадян про плани перспективного розвитку територій і населених пунктів, розміщення важливих містобудівних об`єктів; участь громадян, об`єднань громадян в обговоренні містобудівної документації, проектів окремих об`єктів і внесення відповідних пропозицій до державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій; захист прав громадян та громадських організацій згідно із законодавством (стаття 5 Закону України «Про основи містобудування»).

При вирішенні спору про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачені статтями 26, 29-31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів належить до одного з етапів проектування та будівництва об`єктів, що здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок (пункт 5 частини п`ятої стаття 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною другою статті 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Частиною восьмою статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» передбачено, що експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Аналогічна норма закріплена у пункті 12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461.

Відповідно до статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності», пункту 3 Порядку № 461 прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнятий до експлуатації, за відсутності відомостей про його відповідність вимогам державних будівельних норм, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено. Подібний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19, а також в постановах Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі № 760/21223/17-ц, від 28 лютого 2023 року у справі № 466/6895/19.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц).

З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» управління у сфері містобудівної діяльності та архітектурно-будівельного контролю здійснюється шляхом надання (отримання, реєстрації), відмови у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (крім анулювання (скасування) документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів) центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними (СС1), середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, розташованих за межами населених пунктів і на території кількох адміністративно-територіальних одиниць, щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми наслідками (СС2), розташованих у межах сіл, селищ та міст (крім міст, які є адміністративними центрами областей, міст з чисельністю населення понад 50 тисяч, міст Києва та Севастополя), а також щодо всіх об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із значними наслідками (СС3), розташованих у межах населених пункті.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2020 року № 1340 «Деякі питання функціонування органів архітектурно-будівельного контролю та нагляду», яка набрала чинності 30 грудня 2020 року, утворено Державну інспекцію архітектури та містобудування України (далі - ДІАМ), затверджено Положення про ДІАМ.

Пунктом 1 Положення про ДІАМ визначено, що ДІАМ є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра розвитку громад та територій і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Згідно з пунктом 3 Положення про ДІАМ основним завданням ДІАМ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, а саме: підготовка та внесення на розгляд Міністра пропозицій щодо забезпечення формування державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду; здійснення в межах повноважень, визначених законом, державного архітектурно-будівельного контролю за дотриманням замовниками, підприємствами, що надають технічні умови щодо інженерного забезпечення об`єкта будівництва, архітекторами та іншими проектувальниками, підрядниками, експертами, експертними організаціями та відповідальними виконавцями робіт, інженерами-консультантами, власниками будівель та лінійних споруд вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт; здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду за дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил територіальними органами ДІАМ, уповноваженими органами містобудування та архітектури, структурними підрозділами Київської та Севастопольської міських держадміністрацій та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами, що здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності (далі - об`єкти нагляду), під час провадження ними містобудівної діяльності; ліцензування видів господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, та здійснення контролю за додержанням суб`єктами господарювання ліцензійних умов провадження видів господарської діяльності з будівництва об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками.

ДІАМ відповідно до покладених на неї завдань видає дозволи на виконання будівельних робіт, реєструє повідомлення про внесення змін до них, відмовляє у видачі таких дозволів, анулює дозволи на виконання будівельних робіт; приймає в установленому порядку в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти (видає сертифікати про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта або відмовляє в їх видачі, реєструє декларації про готовність об`єкта до експлуатації, внесення змін до них, а також повертає такі декларації та скасовує їх реєстрацію) (підпункти 15-2, 15-3 пункту 4 Положення про ДІАМ).

Підпунктом 11 пункту 6 Положення про ДІАМ передбачено, що ДІАМ для виконання покладених на неї завдань має право проводити претензійно-позовну роботу, звертатися до суду з позовами щодо захисту своїх прав та законних інтересів.

ДІАМ здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 Положення про ДІАМ).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 15 вересня 2021 року № 960 «Питання Державної інспекції архітектури та містобудування», яка набрала чинності 15 вересня 2021 року, Кабінет Міністрів України вирішив погодитися з пропозицією Міністерства розвитку громад та територій про можливість здійснення ДІАМ повноважень і виконання функцій з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду. Цією постановою визнано такою, що втратила чинність постанову Кабінету Міністрів України від 09 липня 2014 року № 294 «Про затвердження Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України» та інші пов`язані з нею постанови.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що Дніпровська міська рада не уповноважена здійснювати в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд, а також не має повноважень вирішувати питання прийняття об`єктів будівництва в експлуатацію, тобто не є компетентним органом у справі про визнання права власності на самочинне будівництво, а таким органом є ДІАМ.

Такий висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 307/3457/20.

Оскільки до участі у справі у якості відповідача не залучено особу, права та обов`язки якої стосуються позовні вимоги, зокрема ДІАМ, яка уповноважена здійснювати в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд, тому в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на самочинне будівництво необхідно відмовити.

Апеляційний суд не дає оцінки доводам сторін, оскільки це, з урахуванням принципу змагальності, має вирішуватися у справі з належним колом осіб.

З урахуванням зазначеного, апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, з позивача на користь ДМР слід стягнути судовий збір у розмірі 22 710 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити.

Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 16 червня 2025 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської радисудовий збір у розмірі 22 710 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 10 грудня 2025 року.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: