ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 367/9318/16-ц

провадження № 61-16877св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Калинушка (Боярчук) Оксана Олексіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ляхов Ігор Олексійович, на рішення Ірпінського міського суду Київської області, в складі судді МерзлогоЛ. В., від 22 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Борисової О. В., Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., від 05 листопада 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про визнання недійсним договорів, скасування рішень, припинення права власності, витребування майна.

2. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він є власником житлових будинків АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 0,0124 га (кадастровий номер :01:093:0158) та земельній ділянці площею 0,0081 га (кадастровий номер :01:093:01570) з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлових, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 січня 2015 року.

3. Позивач вказує, що ОСОБА_3 без узгодження з ним умов продажу об`єктів нерухомості, 21 вересня 2016 року, діючи на підставі нотаріально посвідченої довіреності, здійснив відчуження на користь ОСОБА_2 житлових будинків № 32-34/2 та № 32-34/3.

4. Вважає, що спірні договори купівлі-продажу є недійсними за кількома правовими підставами, а умови, передбачені цими правочинами, є такими, що суперечать його волі та сприяли настанню негативних для нього наслідків.

5. Зазначає, що 27 вересня 2013 року між ним та ОСОБА_3 було укладено два попередні договори № б/н, пунктами 1.1.1 та 1.2. яких, він зобов`язався в майбутньому укласти і належним чином посвідчити договір купівлі-продажу індивідуальних житлових будинків по АДРЕСА_3 та буд. АДРЕСА_4 .

6. Посилався на те, що розпискою про отримання гарантованого платежу за попередніми договорами купівлі-продажу, складеною 01 жовтня 2013 року, підтверджено, що відбулось отримання ним від ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 431 250 дол. США. Розпискою визначено, що грошові кошти надаються у вигляді гарантованого платежу згідно попередніх договорів купівлі-продажу нерухомого майна в

АДРЕСА_5 .

7. Зауважує, що він здійснював будівництво на власній земельної ділянці. З метою виділення об`єктів житлової нерухомості за попередніми договорами, відповідно до договору про поділ житлового будинку в натурі та припинення спільної сумісної власності від 15 січня 2015 року було створено 3 житлові будинки в

АДРЕСА_6 з площами відповідно: 115,7 кв. м, 114,9 кв. м та 115,1 кв. м, які надалі підлягали відчуженню ОСОБА_3 шляхом укладення договору купівлі-продажу.

8. Стверджує, що згідно листа, датованого 10 березня 2017 року

ОСОБА_3 звернувся до нього з пропозицією укладення та нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна за попередніми договорами. Але ще до цього, ОСОБА_3 без узгодження з ним умов, ціни та сторін правочину, діючи за довіреністю, уклав оспорені договори, а саме: продав ОСОБА_2 житлові будинки № 32-34/2 та №32-34/3.

9. Наголошує, що ОСОБА_3 самовільно здійснив продаж житлових будинків без урахування зобов`язання за попередніми договорами.

10. Укладаючи спірні договори, ОСОБА_3 усвідомлював, що вчиняє правочини всупереч інтересам довірителя та бажає і свідомо допускає виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

11. Зі змісту довіреності від 15 березня 2015 року ОСОБА_3 було надано лише загальне право на управління та розпорядження майном позивача. Однак, в довіреності не визначено право вчиняти від імені довірителя будь-які юридичні дії (як того вимагають норми ЦК України), зокрема: продавати (відчужувати) об`єкти нерухомості, що як наслідок передбачає укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна.

12. Згідно з договорами купівлі-продажу від 21 вересня 2016 року представником за довіреністю відчужено житлові будинки № 32-34/2 та № 32-34/3 без оформлення окремих договорів щодо відчуження земельних ділянок, у довіреності взагалі не йдеться про виділені земельні ділянки (кадастровий номер: :01:093:0158 та :01:093:0157), а тим більше про право розпорядження з конкретно визначеною юридичною дією - відчуження (продаж).

13. Посилаючись на те, що він не мав наміру та волевиявлення відчужувати належну йому на праві приватної власності нерухомість на користь третіх осіб, укладені правочини не спрямовані на реальне настання правових наслідків, обумовлених ними, не відповідають нормам законодавства України,

ОСОБА_1 , остаточно сформулювавши позовні вимоги, просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку

АДРЕСА_7 від 21 вересня 2016 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського нотаріального округу Калинушкою О. О., реєстровий номер 5244;

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності індексний номер 31498914 від 21 вересня 2016 року 15:02:47 про проведення державної реєстрації права власності на вказаний будинок за

ОСОБА_2 ;

- припинити право власності ОСОБА_2 на житловий будинок 32-34/2;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку

АДРЕСА_8

від 21 вересня 2016 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського нотаріального округу Калинушкою О. О., реєстровий номер 5248;

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності індексний номер 31499027 від 21 вересня 2016 року 15:06:05 про проведення державної реєстрації права власності на вказаний будинок за

ОСОБА_2 ;

- припинити право власності ОСОБА_2 на житловий будинок 32-34/3;

- зобов`язати ОСОБА_2 повернути йому житловий будинок

АДРЕСА_7 та житловий будинок

АДРЕСА_8 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

14. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 лютого

2024 року в задоволенні позову відмовлено.

15. Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_3 , будучи представником ОСОБА_1 , під час вчинення спірних правочинів діяв в межах виданої йому довіреності, а позивач не довів, що договори купівлі-продажу були укладені внаслідок зловмисної домовленості відповідачки та ОСОБА_3 .

16. Укладення 21 вересня 2016 року договорів купівлі-продажу будинку

АДРЕСА_1 , було здійснено відповідно до вимог ЦК України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.

17. Суд також врахував, що під час посвідчення довіреності та договорів купівлі-продажу нотаріусом було перевірено на відповідність чинному законодавству вчинювані сторонами правочини, встановлено дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочинів.

18. Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області

від 12 березня 2024 року заяву ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 37 328,40 грн та витрати на оплату послуг експертів в розмірі 40 000 грн.

19. Суд дійшов висновку, що із позивача на користь третьої особи підлягають стягненню витрати на правову допомогу, обсяг та вартість яких відповідає критерію реальності цих послуг, та на експертні дослідження як такі, що підтверджені наявними в матеріалах справи доказами (квитанціями про оплату, рахунками, актами виконаних робіт).

Короткий зміст постанови апеляційного суду

20. Постановою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_4 , задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області

від 22 лютого 2024 року залишено без змін. Додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 12 березня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_3 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги, понесені в суді першої інстанції у розмірі 10 000 грн та 30 000 грн на оплату проведених експертиз.

21. Надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, що позивач не довів факт укладення договорів представником на невигідних для нього умовах і що такі договори суперечать його інтересам. Доказів про те, що має місце умисел повіреного на заподіяння шкоди довірителю, відмінності у волі довірителя та волевиявленням представника при укладенні оспорюваних договорів, матеріали справи також не містять.

22. Скасовуючи додаткове рішення, апеляційний суд врахував, що представник ОСОБА_3 в суді першої інстанції зробив відповідну заяву про розподіл судових витрат на суму 17 142 грн, а щодо витрат в сумі 37 328,40 грн - не заявляв до закінчення судових дебатів. У зв`язку з чим суд не мав правових підстав для стягнення витрат на правову допомогу в заявленому обсязі. Керуючись критеріями, визначеними частиною третьою статті 141 ЦПК України, апеляційний суд вважав, що до стягнення підлягають витрати на професійну правову допомогу в суді першої інстанції в сумі 10 000 грн.

23. Щодо наявності підстав для стягнення витрат на оплату експертиз у розмірі 40 000 грн апеляційний суд зазначив, що проведення науково-дослідного експертного дослідження щодо регламентації та відповідності чинному законодавству питання правового аналізу обставин укладення від імені та за дорученням ОСОБА_1 його представником

ОСОБА_3 договорів купівлі-продажу житлових будинків, квартир, нежитлового приміщення з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не було необхідним у розглядуваній справі, викладені у ньому висновки не були враховані судом під час вирішення справи, а тому зменшив заявлену суму із 40 000 до 30 000 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

24. У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ляхов І. О., просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухваливши нове судове рішення про задоволення позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

25. У грудні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ляхов І. О., подав касаційну скаргу на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду

від 05 листопада 2024 року.

26. Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2025 року відкрито касаційне провадження та витребувано із суду першої інстанції матеріали справи

№ 367/9318/16, які у лютому 2025 року надійшли до Верховного Суду.

27. Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

28. Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 458/229/18, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі № 910/4088/17, від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15, від 22 квітня 2019 року у справі

№ 623/2518/17, від 12 червня 2019 року у справі № 627/1761/16, від 21 лютого 2020 року у справі № 182/3593/17, від 07 жовтня 2020 року у справі

№ 755/17944/18, від 07 липня 2022 року у справі № 910/886/21, від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21, від 24 січня 2024 року у справі

№ 523/3919/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

29. Крім того, вказує на порушення судами норм процесуального права та наявність передбачених пунктом 1, 3 та 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підстав для скасування оскаржуваних судових рішень (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

30. Касаційна скарга мотивована тим, що відбулось посягання на право приватної власності у особливо великому розмірі, а саме позбавлення власника двох житлових будинків шляхом продажу їх за заниженою вартістю й позбавлення власника можливості отримати справедливу ринкову ціну за майно, яке ним було побудовано.

31. Вказує, що відповідачка, яка стала власником спірного майна, є близькою родичкою повіреного та проживає з його сестрою, на яку за три тижні до укладення спірних договорів, діючи на підставі цієї ж довіреності, повірений продав інші чотири об`єкти нерухомості. Крім того, ОСОБА_2 фактично не вступила у володіння або користування спіним майном, оплату послуг по утриманню будинків не вчиняла, ремонт та облаштування будинків для проживання не здійснювала.

32. Відмовляючи у проведенні незалежної оцінки по визначенню ринкової вартості спірного майна, судами попередніх інстанцій було допущено порушення норм ЦПК України та як наслідок, обмежено право позивача на судовий захист.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

33. У січні 2025 року приватний нотаріус Боярчук О. О. подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін. Відзив мотивований тим, що всі вимоги законодавства при посвідченні оспорюваного правочину дотримані, зловмисна домовленість відсутня, а нотаріальні дії були законними.

34. У лютому 2025 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на те, що вона, як покупець об`єктів нерухомості та сторона оспорюваних правочинів, жодним чином не порушувала прав позивача.

35. У лютому 2025 року ОСОБА_3 подав подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Відзив мотивований тим, що довіреність від 13 березня 2015 року була видана позивачем добровільно, а договори купівлі-продажу були укладені в належній формі та з дотриманням вимог чинного законодавства. Позивач не довів порушення своїх прав чи завдання йому шкоди.

Інформація про інші процесуальні звернення

36. У квітні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ляхов І. О, надіслав пояснення, в яких просить врахувати висновок Верховного Суду у постанові від 09 квітня 2025 року у справі № 753/9005/22.

Обставини справи, встановлені судами

37. Згідно з нотаріально посвідченою довіреністю від 13 березня 2015 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником в будь яких установах, підприємствах та організаціях, незалежно від їх форм власності та підпорядкування, в тому числі органах виконавчої влади, місцевого самоврядування, органах та підприємствах технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, інших органах, що здійснюють державну реєстрацію та оформлення прав власності на об`єкти нерухомого майна, паспортному столі, благоустрою, підприємстві електромереж, газопостачання, виробничому управлінні водопровідно-каналізаційного господарства, у Державній реєстраційній службі, органах нотаріату, в податкових органах, підприємства зв`язку тощо, з питань: управління та розпоряджання (в тому числі оформлення договорів купівлі-продажу, міни, оренди, застави, іпотеки): квартири

АДРЕСА_9 ; квартири АДРЕСА_10 ; квартири АДРЕСА_11 ; нежитловим приміщенням

АДРЕСА_12 ; житловим будинком АДРЕСА_7 ; житловим будинком АДРЕСА_8 , які належать ОСОБА_1 на праві приватної власності, а також з питань оформлення відповідних документів, які будуть необхідні при виконанні цього доручення. Для цього ОСОБА_3 надається право: подавати від імені ОСОБА_1 заяви, в тому числі, заяви про реєстрацію права власності, клопотання, одержувати примірники договорів, витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно, отримувати необхідні документи, витяги, одержувати всі необхідні документи для відчуження нерухомого майна, включаючи витяги про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, включаючи довідки форми № 3, довідки ро відсутність заборгованості по комунальним та експлуатаційним платежам, зняти з реєстрації зареєстрованих осіб, висновки про наявні обмеження, ставити підписи від імені ОСОБА_1 на відповідних документах, підписувати договори (в тому числі купівлі-продажу, міни, оренди, застави, іпотеки) вищевказаних об`єктів нерухомого майна, отримувати грошові кошти як розрахунок по договорах, проводити необхідні розрахунки, в тому числі, по договорах (сплачувати необхідні платежі, податки, збори), а також виконувати всі інші дії в межах та в обсязі, передбачених чинним законодавством.

38. 21 вересня 2016 року ОСОБА_3 , діючи в інтересах ОСОБА_1 як продавця, на підставі довіреності від 13 березня 2015 року, уклав договір

купівлі-продажу житлового будинку

АДРЕСА_7 , згідно якого відчужив вказану нерухомість на користь ОСОБА_2 .

39. 21 вересня 2016 року ОСОБА_3 , діючи в інтересах ОСОБА_1 як продавця, на підставі довіреності від 13 березня 2015 року, уклав договір купівлі-продажу житлового будинку

АДРЕСА_8 , згідно якого відчужив вказану нерухомість на користь ОСОБА_2 .

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

40. Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

41. Відповідно до частин першої-другої, четвертої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

42. Звертаючись із цим позовом, ОСОБА_1 , остаточно сформулювавши свої вимоги, просив суд визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на них та припинити право власності ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно.

43. Позивач вважав, що оспорювані договори купівлі-продажу є недійсними за кількома правовими підставами, а умови, передбачені цими правочинами, є такими, що суперечать його волі та сприяли настанню негативних наслідків.

44. ОСОБА_1 вважав, що правочини вчинені внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, на підставі оскаржених договорів фактично грошові кошти не передавались, розрахунок не відбувся, договори укладені представником з перевищенням повноважень, а також за заниженою ціною.

45. У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

46. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

47. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

48. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

49. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі

№ 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

50. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

51. Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі) (див.: постанову Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 148/2112/19).

52. У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті

215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

53. Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див.: постанову Верховного Судувід 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження

№ 61-37390свп18)).

54. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див.: постанову Верховного Суду від 22 червня 2020 року в справі

№ 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

55. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див.: постанову Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі

№ 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

56. Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (частина перша статті 232 ЦК України).

57. Відповідно до тлумачення статті 232 ЦК України під зловмисною домовленістю потрібно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен втілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. В основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання.

58. Отже, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України потрібно встановити умисел у діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Водночас не має значення, чи одержав учасник такої домовленості будь-яку вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позову згідно зі статтею 232 ЦК України потрібно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діяв у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Критерій «зловмисність» не залежить від того, чи був спрямований умисел повіреного на власне збагачення чи завдання шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розбіжність між волею довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя».

59. Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18), від 22 квітня 2019 року у справі № 623/2518/17 (провадження № 61-22897св18), на які міститься посилання у касаційних скаргах.

60. Обов`язковими ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, відповідно до статті 232 ЦК України є: 1) наявність умисної змови між представником потерпілої сторони правочину і другою стороною з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень (див.: постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі№ 541/2700/16-ц, від 08 лютого 2021 року у справі

№ 727/10189/17).

61. У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі

№ 161/20878/19 (провадження № 61-11856св21) вказано, що для задоволення позову за статтею 232 ЦК України має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

62. Укладення договору купівлі-продажу, у ситуації коли від імені продавця діє представник (мати відповідача), саме по собі не свідчить, що наявна зловмисна домовленість представника із іншою стороною - покупцем (син представника) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13-ц (провадження № 61-30808св18).

63. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 458/229/18 (провадження

№ 61-5932сво22) зазначено, що: «з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва».

64. Отже, тлумачення вказаних норм права свідчить про те, що для кваліфікації правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості потрібно встановити, що: від імені однієї зі сторін правочину діяв представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

65. Разом з тим невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного правочину, у тому числі посилання на неотримання коштів за спірним договором купівлі-продажу, само по собі також не може бути правовою підставою для визнання відповідного правочину недійсним, оскільки не свідчить про його недійсність, так як невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі правочину, не є підставою для визнання його недійсним.

66. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20.

67. Вирішуючи спір, суди врахували, що нотаріально посвідчена довіреність від 13 березня 2015 року видана позивачем на ім`я ОСОБА_3 , на день вчинення оспорюваних правочинів ОСОБА_1 не скасована та у встановленому законом порядку судом недійсною не визнавалась.

68. Також суди вказали, що під час нотаріального посвідчення довіреності та договорів купівлі-продажу нотаріусом було зокрема перевірено правочини на відповідність чинному законодавству, встановлено дійсні наміри з сторін та вартість відчужуваного нерухомого майна.

69. Встановивши, що нотаріально посвідченою довіреністю від 13 березня 2015 року позивач уповноважив ОСОБА_3 підписувати договори (в тому числі купівлі-продажу, міни, оренди, застави, іпотеки) спірних об`єктів нерухомого майна, отримувати грошові кошти як розрахунок по договорах, проводити необхідні розрахунки, в тому числі, по договорах (сплачувати необхідні платежі, податки, збори), а також виконувати всі інші дії в межах та в обсязі, передбачених чинним законодавством, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстави стверджувати, що договори купівлі-продажу від 21 вересня 2016 рокубули укладені внаслідок зловмисної домовленості відповідача та третьої особи ОСОБА_3 .

70. Крім того, апеляційним судом, за результатами дослідження наявних у справі доказів, були відхилені доводи позивача щодо продажу майна за заниженою ціною.

71. Позивач не довів наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

72. Посилання позивача на те, що відповідачка, яка стала власником спірного майна, є близькою родичкою повіреного та проживає з його сестрою, навіть за умови доведеності цих обставин самі по собі не свідчать про зловмисну домовленість представника із покупцем, що узгоджується з висновком, викладеним у Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20.

73. Доводи касаційної скарги про обмеження ОСОБА_1 у праві на судовий захист, а саме, у відмові в задоволенні клопотань про призначення експертизи для визначення ринкової вартості житлових будинків є безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявні висновки суб`єктів оціночної діяльності, враховані судами під час вирішення справи. Суд також роз`яснив позивачу можливість подання ним доказів, зокрема висновку експерта, проте він таким правом не скористався.

74. З урахуванням встановлених обставин, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16, від 08 листопада 2023 року у справі

№ 607/15052/16, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 458/229/18, а також у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2018 року у справі

№ 910/4088/17, від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15, від 22 квітня 2019 року у справі № 623/2518/17, від 12 червня 2019 року у справі

№ 627/1761/16, від 21 лютого 2020 року у справі № 182/3593/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 07 липня 2022 року у справі

№ 910/886/21, від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21, від 24 січня

2024 року у справі № 523/3919/19, на які позивач посилався в касаційній скарзі, а також постанові Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі

№ 753/9005/22, яку заявник просив врахувати у додатково поданих поясненнях.

75. Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

76. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

77. Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

78. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

79. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду

від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

80. Вирішуючи питання розподілу судових витрат понесених ОСОБА_3 , апеляційним судом правильно враховано, зокрема обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та складність справи.

81. Відповідно до першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального прав. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

82. Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija

v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

83. В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили оскаржені судові рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права або з порушенням норм процесуального права, які б давали підстави для їх скасування.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ляхов Ігор Олексійович, залишити без задоволення.

2. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 лютого

2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада

2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара О. В. Ступак В. В. Шипович