Справа № 194/1396/25
Номер провадження № 2/194/983/25
12 грудня 2025 року м.Тернівка
Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Корягіна В.О.,
секретаря судового засідання Клімової Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному провадженні у залі суду в місті Тернівка Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері. Зазначає, що вона є внутрішньо переміщеною особою, за станом здоров`я перебуває на обліку в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Тернівки Тернівської міської ради» з діагнозами К 42.9, І 25.7. К 80, також має підтверджений діагноз остеоартроз правого колінного суглоба, після травматичний артроз лівого гомілковостопного суглоба, больовий синдром, ожиріння високого ступеня. За станом здоров`я потребує в наданні праці, не пов`язаної з тривалим ходінням і фізичними навантаженнями. За станом здоров`я вимушена неодноразово звертатись за медичною допомогою і проходити лікування, на яке необхідні значні кошти. Доходів, окрім виплати на проживання ВПО, яка становить 2000,00 грн., не має. Відповідач є її повнолітнім сином. З початку 2024 року відповідач припинив їй допомагати матеріально. Просить стягнути з відповідача на користь позивача на утримання непрацездатної матері, аліменти в розмірі 8000, 00 грн. з усіх його доходів, щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову і довічно.
Позивач у судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 повторно виданим 19.01.2018 року Селидівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.
Згідно з довідкою ВКК №1533 від 04.09.2006 року, вданої Гірницькою міською лікарнею, позивач потребує в наданні праці, не пов`язаної з тривалим ходінням і фізичними навантаженнями.
З епікризу медичної карти стаціонарного хворого №8913 КНП «Павлоградська лікарня інтенсивного лікування» Павлоградської міської ради, вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні з 14.10.2024 року по 24.10.2024 року із діагнозом К42.9 защемлена пупкова грижа.
З виписки із медичної карти стаціонарного хворого №2061/1635 КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Тернівки Тернівської міської ради», вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні у соматичному відділенні (хірургічне ліжко) з 04.11.2024 року по 18.11.2024 року із основним діагнозом: защемлена пупкова грижа К42.9. із ускладненням у вигляді сероми та п/о нагноєння рани.
Згідно з довідкою від 25.06.2025 року, виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Тернівки Тернівської міської ради», позивач має діагноз: К 42.9, І 25.7. К 80.
Також, згідно з довідкою №7 від 21.07.2025 року, виданої лікарем травматологом КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Тернівки Тернівської міської ради», позивач має діагноз: остеоартроз правого колінного суглоба 2-3 ст., після травматичний артроз лівого гомілковостопного суглоба 3-4 ст., больовий синдром, ожиріння високого ступеня.
З довідки за формою ОК-5 від 12.08.2025 року, вбачається, що у ОСОБА_1 відсутній дохід за 2024 рік.
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 28.04.2005 року виконавчим комітетом Новоселідівської сільської ради Мар`їнського району Донецької області, актовий запис №13.
Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч.8 ст.7 СК України).
Згідно з ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Статтею 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Сімейним кодексом України визначено обов`язкові умови та підстави покладення на дітей обов`язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров`я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх батьків.
Таким чином, тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі.
Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов.
Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.
Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги беруться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.
При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі №212/1055/18-ц.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою не надано суду належних та достовірних доказів про її потребу у щомісячних витратах на лікування. Як і не надано доказів того, що позивачка потребує посиленого лікування та значних коштів на це лікування, не надано суду доказів в обґрунтування розміру понесених чи необхідних для неї витрат на лікування, які б свідчили про те, що розмір отримуваної нею виплат є нижчим за розмір необхідних щомісячних витрат на лікування.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим, суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).
Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.
Відповідно до ст. 205 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.
Непрацездатними є особи, визнані установленим законом порядком інвалідами, що встановлюється медико-соціальними експертними комісіями МСЕК. Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків. Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.
Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.
Схожий висновок викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 301/160/17.
Верховний Суд 23.10.2019 року прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції "негативного доказу" для обґрунтування власної позиції. Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
У постанові Верховного Суду від 11.06.2020 року (справа № 757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Суд бере до уваги посилання позивача, що вона має дохід у розмірі 2000 грн., однак при цьому суд зазначає, що стороною позивача не надано суду доказів того, що остання є непрацездатною, та не отримує інший дохід, пенсію (довідки з податкової служби, з Пенсійного фонду України).
Суд бере до уваги надані позивачем відомості про її стан здоров`я, проте не знаходить відповідного підтвердження щодо здійснення витрат на лікування, які перевищують дохід позивача, що ставило б її у скрутне матеріальне становище.
Також, судом береться до уваги, що позивач не надала суду жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач може надавати їй матеріальну допомогу та взагалі отрмуєбудь-який дохід, та не заявила суду клопотання про витребування доказів щодо матеріального становища відповідача.
Крім того, з огляду на те, що в Україні діє програма "Доступні ліки" для зменшення фінансового навантаження на пацієнтів та збільшення доступності ліків, завдяки якій люди з хронічними захворюваннями мають змогу отримувати необхідні препарати безоплатно або з частковою доплатою, та оскільки позивачка не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що вона постійно купує дороговартісні ліки, суд вважає, що позивачка не довела і вказану обставину на підтвердження потреби в матеріальній допомозі.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами наявність обставин, які слугували б підставою для задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на її утримання, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач має фінансову можливість для надання матеріальної допомоги позивачці, а тому відсутня обов`язкова умова, передбачена частиною першою статті 205 Сімейного кодексу України, для стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача.
На підставі зазначеного, в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері,слід відмовити.
Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 76, 264, 265, 268, 273, 274, 280-282 ЦПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері відмовити.
Судові витрати компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільно процесуальним Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заява про перегляд цього рішення може бути подана відповідачем в Тернівський міський суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Повне судове рішення складено 12 грудня 2025 року.
Головуючий суддя: В.О. Корягін