Справа № 199/6135/15-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Кріпаченко М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника за виконавчим провадженням №75846864 ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

12 грудня 2025 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра звернулась приватний виконавець із вищевказаним поданням, в обґрунтування якого послалась на те, що у неї в провадженні перебуває виконавче провадження №75846864 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 21 вересня 2016 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська на рішення того ж суду у справі №199/6135/15-ц про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості. Виконавче провадження відкрито 19 серпня 2024 року, постанова про що була направлена боржнику у відповідності до ст.28 Закону України «Про виконавче провадження». Також приватним виконавцем було здійснено низку дій, а саме накладено арешт на майно боржника, направлено запити щодо з`ясування наявності у боржника майна, коштів, доходів, виставлено на електронні торги належну боржнику земельну ділянку. Станом на 03 листопада 2025 року заборгованість божника частково погашена на суму 101629,87 гривень внаслідок реалізації належної йому земельної ділянки. За таких обставин, посилаючись на факт ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань в рамках виконавчого провадження №75846864, приватний виконавець просила суд встановити щодо боржника тимчасове обмеження щодо боржника у вигляді обмеження його права виїзду за межі України до виконання боргових зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 грудня 2025 року подання приватного виконавця прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

В судове засідання приватний виконавець не з`явилась, про дату, час та місце розгляду подання повідомлялась.

За викладених обставин, керуючись положеннями ст.441 ч.4 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засіданні та здійснити розгляд подання за відсутності учасників його розгляду, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису у відповідності до положень ст.247 ч.2 ЦПК України.

Дослідивши матеріли подання приватного виконавця, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа №199/6135/15-ц (провадження №2/199/1112/16) Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. За наслідками розгляду по суті вищевказаної цивільної справи судом 22 серпня 2016 року було ухвалено рішення про задоволення позовних вимог.

21 вересня 2016 року на вищевказане рішення суду Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист, боржником за яким вказано ОСОБА_1 , а стягувачем Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».

19 серпня 2024 року за заявою стягувача приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Русецькою О.О. своєю постановою відкрито виконавче провадження №75846864 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа.

20 серпня 2024 року, 26 травня 2025 року, 27 травня 2025 року приватним виконавцем направлено запити до Державної фіскальної служби України, Держаної податкової служби України, Міністерства внутрішніх справ України, Пенсійного фонду України, в той же день отримано відповідь на запити, зокрема з`ясовано отримання боржником пенсії та її розмір.

Також приватним виконавцем за наслідками запиту до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22 серпня 2024 року з`ясовано наявність у праві власності боржника земельної ділянки.

22 серпня 2024 року приватним виконавцем винесено постанови про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника (домоволодіння та земельної ділянки).

22 серпня 2024 року приватним виконавцем здійснено виклик боржника за адресою, вказаною у виконавчому листі.

30 серпня 2024 року до приватного виконавця від боржника надійшла заява про визнання рахунку для здійснення видаткових операцій, за наслідками розгляду якої приватним виконавцем 02 вересня 2024 року винесено постанову про визначення поточного рахунку фізичної особи-боржника у банку для здійснення видаткових операцій.

10 жовтня 2024 року приватним виконавцем отримано відповідь на запит, згідно якого за боржником не зареєстровано сільськогосподарської техніки на території Дніпропетровської області.

11 червня 2025 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника всього нерухомого майна в межах суми боргу.

20 червня 2025 року приватним виконавцем винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме земельної ділянки із кадастровим №:02:002:0131.

03 листопада 2025 року приватним виконавцем складено акт про проведені електронні торги, зі змісту якого вбачається, що вищевказана земельна ділянка була продана на електронних торгах від 21 жовтня 2025 року.

Як слідує зі змісту листа ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 24 жовтня 2025 року боржник документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон зі строком дії до 21 червня 2027 року.

Правовідносини щодо обмеження у праві виїзду за межі України врегульовані положеннями Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Так, відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Статтею 313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст.6 ч.1 п.5 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду обов`язків в ході виконавчого провадження може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ст.19 ч.5 Закону України «Про виконавче провадження», а саме обов`язків: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; 5) своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Положеннями ст.18 ч.3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи чи керівника боржника-юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно ст.441 ч.3 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності та в контексті наведених вище положень законодавства, суд приходить до висновку, що чинним законодавством передбачена можливість застосування юридичних санкцій до боржника-фізичної особи за виконавчим провадженням у вигляді тимчасового обмеження такого боржника у праві виїзду за межі України не за наявність факту невиконання боржником зобов`язань за виконавчим документом, а саме за ухилення від виконання, що передбачає обізнаність боржника із наявністю в нього обов`язку виконати певне судове рішення у цивільній справі або рішень інших органів (посадових осіб), які перебувають на примусовому виконанні, зокрема, в державній виконавчій службі, та відсутність об`єктивних причин, які позбавляють боржника можливості здійснити таке виконання зобов`язання. При цьому, під ухиленням в даному випадку слід розуміти будь-які свідомі діяння (дія/бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання ним відповідного свого обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у боржника є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо), і цьому не заважають будь-які незалежні від боржника об`єктивні обставини. Тягар доведення ухиляння боржника покладається на державного/приватного виконавця, який звертається до суду із поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Спираючись на наведені вище норми законодавства та правові висновки, враховуючи що в ході розгляду подання знайшли своє підтвердження такі факти, як існування виконавчого провадження, обізнаність про нього боржника, вчинення приватним виконавцем низки дій задля з`ясування належного боржнику майна та доходів, за наслідками чого встановлено наявність у власності боржника лише земельної ділянки, яку в подальшому і було продано в рамках виконавчого провадження задля погашення боргу, а також отримання доходу боржником лише у формі пенсії, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення подання приватного виконавця, оскільки зі змісту матеріалів подання не вбачається вчинення боржником якихось активних дій з метою перешкоджання виконавчому провадженню чи свідоме ухилення від сплати боргу, що примусово стягується. Як вже зазначалось, єдине придатне для реалізації майно було виявлено і продане приватним виконавцем на електронних торгах в рахунок погашення боргу. Також приватним виконавцем виявлено отримання боржником доходу лише у формі пенсії, звернення стягнення на яку перебуває у межах повноважень приватного виконавця у відповідності до ст.ст.68-70 Закону України «Про виконавче провадження» і не потребує якихось додаткових дій з боку боржника. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність доказів наявності в діяння боржника ознак його свідомого, безпідставного ухилення від виконання боргового зобов`язання, стягуваного за судовим рішенням.

На підставі викладеного та керуючись ст.33 Конституції України, ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.313 ЦК України, ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст.ст.18, 19 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.247, 258-261, 263, 268, 272, 353, 354, 355, 441 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької Оксани Олександрівни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника за виконавчим провадженням №75846864 ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала суду у відповідності до ст.261 ЦПК України.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання безпосередньо до суду апеляційної інстанції апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. У разі постановлення ухвали без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання ухвали.

Учасник справи, якому ухвала не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали.

Суддя А.М. Авраменко