ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6668/25 Справа № 932/2640/22 Провадження №22-ц/803/6850/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_9. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2023 року та на додаткове рішення від 19 вересня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним розпорядження в частині передання у спільну сумісну власність квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло в частині посвідчення належності квартири на праві спільної сумісної власності (суддя першої інстанції ОСОБА_9., повний текст судових рішень складено 10 квітня 2025 року та 18 квітня 2025 року),

В С Т А Н О В И В:

24 травня 2022 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Дніпровська міська рада, про визнання недійсним розпорядження в частині передання у спільну сумісну власність квартири, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло в частині посвідчення належності квартири на праві спільної сумісної власності, в якій вона просила визнати недійсним розпорядження ВАТ «Дніпрошина» № 4920 від 21 вересня 1998 року в частині передачі ОСОБА_3 у спільну сумісну власність квартири за адресою АДРЕСА_1 ; визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 21 вересня 1998 року, видане ВАТ «Дніпрошина» на підставі розпорядження № 4920 від 21 вересня 1998 року в частині посвідчення, що квартира за адресою АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , стягнути з відповідача понесені витрати по справі.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 11 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 , витрати на професійну правничу допомогу в сумі 28 500,00 гривень.

Із вказаними рішеннями суду не погодилась ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 , подала апеляційні скарги, в яких зазначила, що вони ухваленні з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження наявних у справі доказів та неповноважним складом суду.

В обґрунтування доводів зазначає, що суд визнав встановленими обставини, які не підтверджені доказами у справі - суд безпідставно встановив, що ОСОБА_3 проживав у квартирі у 1998 році з посиланням на покази свідків.

ОСОБА_1 отримала відповідь від Центрального управління соціального захисту населення ДМР (лист від 04.03.2021 № 8/4-289), з якої дізналася, що ОСОБА_3 не проживав у квартирі з 1991 по 2018 рік.

У матеріалах приватизаційної справи відсутня заява ОСОБА_4 про відмову від участі в приватизації. Це свідчить про те, що вона мала законне право стати співвласницею квартири, оскільки постійно проживала однією сім`єю з ОСОБА_5 , а отже - мала право та законні очікування на набуття права власності на 1/2 квартири. Нині ця частка оформлена на ОСОБА_3 .

Суд неповно з`ясував обставини справи - належним чином не дослідив наявні у справі докази, які підтверджують, що ОСОБА_3 не мав права на участь у приватизації квартири.

ОСОБА_3 не спростував власноруч складений і підписаний ним акт про не проживання у квартирі з 1991 по 2018 рік.

Під час допиту як свідка у справі №932/17589/19 ОСОБА_3 заявив, що не проживав у квартирі матері з 1991 року.

Зазначає, що суд безпідставно визнав повноваження адвоката Сустав Н.В. підтвердженими. Оригінал і копія ордера від 08.07.2022 та копія договору від 05.07.2022 про надання правничої допомоги не відповідають вимогам належності, допустимості та достовірності доказів.

Матеріали справи не містять жодного акта виконаних робіт, долучені копії платіжних інструкцій від 11.11.2022, 19.06.2023, 05.07.2023 та 16.08.2023 не відповідають вимогам п. 37 Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої постановою правління НБУ №163 від 29.07.2022.

Крім того, звертає увагу суду, що додаткове рішення було підписано помічником судді, а не суддею ОСОБА_9.

ОСОБА_10. просила рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2023 року та додаткове рішення від 19 вересня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , задовольнити у повному обсязі.

Від представника ОСОБА_3 - Сустав Н.В. , надійшли відзиви на апеляційні скарги, в якій вона зазначила, що відповідач, та його мати ОСОБА_5 отримали Свідоцтво про право власності на житло від 21 вересня 1998 року, видане ВАТ «Дніпрошина» на підставі розпорядження №4920 від 21 вересня 1998 року, на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , в рівних частинах по 1/2 за кожним. Право власності відбулось шляхом приватизації ще у 1998 році. Приватизація державного майна є правом особи, закріплене ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», яким і скористались ОСОБА_3 . Відповідач, та його мати ОСОБА_5 , в порядку відповідно до Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (затверджений 15.09.1992 року).

На звернення до суду про визнання правочину не дійсним мають право сторони даного правочину або особи чиї права чи інтереси були порушені цим правочином, проте Позивач не є стороною правочину, а також не мала права на приватизацію, а тому її права чи інтереси жодним чином не порушені.

Також зазначила, що справа вже була розглянута за участі адвоката Сустав Н.В. саме як представника Відповідача, послуги були надані у справі Відповідачу, що призвело ухвалення рішення на користь Відповідача, а тому не можна вважати допис в ордері як не підтвердження повноважень представника відповідача у справі, що буде вважатись надмірним формалізмом.

Сустав Н.В. , просила оскаржувані рішення суду залишити без змін, а також заявила щодо витрат відповідача на правничу допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Від інших учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Наумова О.О. підтримала доводи апеляційних скарг, просила їх задовольнити у повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 - адвокат Сустав Н.В., заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, просила оскаржувані рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга на рішення суду від 11 серпня 2023 року підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга на додаткове рішення суду від 19 вересня 2023 року підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 05.08.2019 року Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1351.

За життя ОСОБА_5 проживала в квартирі АДРЕСА_2 . Вказаною квартирою ОСОБА_5 володіла разом із ОСОБА_3 на праві спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.09.1998 року, виданого ВАТ «Дніпрошина» згідно з розпорядженням за № 4920, зареєстрованим в КП «ДМБТІ» ДОР та записаним в реєстрову книгу № 304п за реєстровим № 64-130.

Встановлено, що за життя мати позивача та відповідача - ОСОБА_5 склала чотири заповіти, які були посвідчено нотаріально, а саме: 16.11.1995 року, 05.11.2008 року, 25.11.2009 року та 02.08.2019 року.

Так, зокрема, у заповіті від 05.11.2008 року ОСОБА_5 на випадок своєї смерті все належне їй майно, де б воно не знаходилось, та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, які належать їй на час посвідчення заповіту, майнові права та обов`язки, які належатимуть їй на день смерті, заповіла ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних частинах кожному.

Заповітом від 25.11.2009 року ОСОБА_5 на випадок своєї смерті належну їй частину квартири АДРЕСА_3 заповіла ОСОБА_1 ; а належну їй земельну ділянку, що розташована на території Червоноволодимирівської сільської ради, заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частинах кожному.

02.08.2019 року ОСОБА_5 заповіла все належне їй майно з чого б воно не складалося, та де б воно не знаходилось і взагалі, все те, на що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заповіт ОСОБА_1 посвідчений 02.08.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдаком Ю.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1674.

Вбачається, що в Сьомій Дніпровській державній нотаріальній конторі після ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , була заведена спадкова справа №449/2019.

10.09.2019 року до вказаної нотаріальної контори ОСОБА_1 звернулася з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_5 за заповітом, посвідченим 02.08.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Прийдак Ю.М.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_3 незаконно порушує її майнові права спадкоємця на спадкове майно після смерті її матері ОСОБА_5 за заповітом. ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , 10.09.2019 року вона прийняла спадщину після смерті своєї матері, до складу спадкового майна серед іншого входить двокімнатна квартира ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 . Вона вважає, що ОСОБА_3 незаконно приватизував частки цієї квартири у 1998 році, оскільки не проживав постійно у цій квартирі з 1991 року та не був членом родини ОСОБА_5 на момент подачі нею заяви на приватизацію квартири. У жовтні 2019 року їй стало відомо внаслідок відкриття спадкової справи та відповідного звернення до Дніпропетровського міського БТІ для виготовлення технічного паспорту на квартиру для отримання свідоцтва про право на спадщину, що згідно розпорядження відділу приватизації ВАТ «Дніпрошина» від 21.09.1998 року за № 4920 ОСОБА_5 та ОСОБА_3 безоплатно передано квартиру у власність та видано свідоцтво про право власності н житло, згідно якого вони отримали право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 44,7 кв.м., у спільну сумісну власність в рівних частках кожному. Вона - позивач регулярно приїздила з Києва до своєї матері і тому вона достеменно знала, що матір до 1991 року проживала в квартирі разом з її братом ОСОБА_3 , а з 1997 року в квартирі проживали лише її матір ОСОБА_5 та паралізована після інсульту її 83-річна бабуся ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка була зареєстрована за вказаною адресою з 22.07.1997 по 04.11.1997 та з 04.12.1998 по 28.08.2006 року.

Позивач вказує на те, що в березні 2021 року вона з відповіді Центрального управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради від 04.03.2021 року №8/4-289, наданої на адвокатський запит її представника від 25.02.2021 року №49 дізналась про існування акта від 14.12.2018 року про не проживання ОСОБА_3 у квартирі ОСОБА_5 з 1991 року, на підставі якого було оформлено субсидію ОСОБА_5 у 2018 році. Даний акт був власноруч підписаний ОСОБА_3 та трьома сусідами по будинку ОСОБА_5 . З цього акту вбачається, що ОСОБА_3 підтверджує, що з 1991 року та по день складання акту він фактично проживав у квартирі своєї дружини - ОСОБА_7 , яка розташована за адресою АДРЕСА_4 та щонайменше з 1992 року втратив право користування цією квартирою у розумінні ст. 71 ЖК України, а отже не мав законних підстав брати участь у приватизації квартири. Позивач зазначає, що відповідно до вимог законодавства право на приватизацію об`єктів державного житлового фонду набувають громадяни України, які дотримуються двох вимог одночасно - користуються житлом на законних підставах та постійно в ньому проживають. З аналізу вказаних документів вбачається, що на момент звернення ОСОБА_5 з заявою про приватизацію квартири до відділу приватизації ВАТ «Дніпрошина» в 1998 році у цій квартирі постійно проживала лише ОСОБА_5 як наймач цієї квартири, а ОСОБА_3 в цій квартирі станом на момент подання ОСОБА_5 цієї заяви вже 7 років як не проживав, а проживав постійно у квартирі своєї дружини з 1991 року. Отже, орган приватизації - ВАТ «Дніпрошина» неправомірно здійснило приватизацію квартири в частині належності на праві власності частки квартири ОСОБА_3 та неправомірно видало свідоцтво про право власності на житло від 21.09.1998 року в частині належності квартири на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_3 . Вона - позивач після смерті своєї матері прийняла спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріуса і вважає, що квартира повинна була належати її матері у повному обсязі, а не у частці , а отже це позначилося на обсязі спадкового майна.

Відповідно до розпорядження органу приватизації ВАТ «Дніпрошина» від 21.09.1998 року за № 4920 ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було безоплатно передано квартиру у власність та видано свідоцтво про право власності н житло, згідно якого вони отримали право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 44,7 кв.м., у спільну сумісну власність в рівних частках кожному.

Відповідно до копії Технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності, квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 44,7 кв.м., житловою площею 26,9 квв.м., складається з двох кімнат: 1кімната - 14,1 кв.м., 2кімната - 12,8 кв.м., кухні, площею 6,2 кв.м., вбиральні - 2,8 кв.м., коридору - 4,9 + 2,2 кв.м., вбудованої шафи - 0,9 кв.м., обладнана балконом - 0,8 кв.м.

Центральне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради листом від 04.03.2021 року №8/4-289, наданим на адвокатський запит від 25.02.2021 року №49, повідомило представника позивача - адвоката Наумову О.О. про те, що ОСОБА_5 отримувала житлову субсидію з 01.05.2015 по 30.04.2019, нараховану управлінням соціального захисту населення Шевченківської районної у місті Дніпрі ради. За заявою заявниці, надісланої листом 22.05.2015, житлова субсидія призначалась та розраховувалась згідно з чинним законодавством в подальшому в автоматичному режимі на період з 01.05.2015 по 30.04.2018 на 2 осіб, які були зареєстровані та проживали у домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на ОСОБА_5 та її сина ОСОБА_3 ; з 01.05.2018 по 31.10.2018 року ОСОБА_5 субсидію не отримувала. За заявою заявниці, надісланою листом 15.12.2018 року, житлова субсидія призначалась за результатами розгляду на засіданні комісії з питань призначення субсидії та державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям Шевченківської районної у місті Дніпрі ради згідно з чинним законодавством, виходячи з кількості зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, що фактично в ньому проживають, на 1 особу, тобто на заявницю, на період з 01.11.2018 по 30.04.2019; з 01.05.2019 за призначенням житлової субсидії ОСОБА_5 не зверталась і субсидія їй не призначалась. Як зазначає позивач, з цього листа їй стало відомо про існування акта від 14.12.2018 року про не проживання ОСОБА_3 у квартирі ОСОБА_5 з 1991 року, на підставі якого було оформлено субсидію ОСОБА_5 у 2018 році.

Відповідно до листа Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 28.12.2021 за № 5/5-287, представник позивача на запит була повідомлена про те, що згідно даних реєстру територіальної громади та картотеки з питань реєстрації місця проживання осіб, мати позивачки, ІНФОРМАЦІЯ_4 , була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 22.07.1997 по 04.11.1997 та з 04.12.1998 по 28.08.2006 року.

З листа Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.09.2022 № 0400-010506-7/99744, наданого на ухвалу суду, вбачається, що бабуся позивача та відповідача ОСОБА_4 перебувала на обліку як отримувач пенсії за віком; пенсію за період з 01.01.2002 по 31.08.2006 отримувала через АТ «Укрпошта» за адресою АДРЕСА_5 , згідно звітів від АТ «Укрпошта» пенсійні виплати ОСОБА_4 за період з 01.01.2001 по 31.08.2006 отримано.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з недоведеності позовних вимог та стягуючи з позивачки на користь відповідача 28500 гривень правничої допомоги, виходив із співмірності заявлених вимог та виконаної адвокатом роботи.

Колегія суддів часткового погоджується з вказаним висновком місцевого суду.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до положень ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

На підставі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до ст. 1236 ЦК України, з аповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Таким чином, за правилами ЦК України, спадкова маса не може включати в себе майно, яке до моменту відкриття спадщини або складання заповіту не належить спадкодавцю, що виключає порушення прав позивача у даній справі.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Частиною третьою статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 347/1370/19.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.

Частинами першою, третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону.

Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, а рішення про приватизацію приймається уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, а передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.

У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 591/6623/16-ц зазначено, що «Згідно частини десятої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає».

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» саме на органи приватизації покладено обов`язок дотримуватись виконання законодавства під час проведення приватизації громадянами житла.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 201/6092/17.

Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках, вирішуються судом.

Відповідно до п.2 ч.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації квартири, які віднесені в установленому порядку до числа службових.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами, до числа яких суд не належить.

Порядок приватизації квартири регулювався Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (затвердженим Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 N 56), діючим на час приватизації спірної квартири.

Відповідно до п.18 цього Положення, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію.

Відповідно до п. 20. Положення, при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення.

Відповідно до п. 21. Положення, у довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло.

Відповідно до 23 Положення, оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.

Відповідно до п. 24. Положення, зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки та видає розпорядження. При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до приписів ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст.ст. 77, 78 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не приймає до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як було встановлено судом першої інстанції та встановлено матеріалами справи, що відповідно до розпорядження органу приватизації ВАТ «Дніпрошина» від 21.09.1998 року за № 4920 ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було безоплатно передано квартиру у власність та видано свідоцтво про право власності н житло, згідно якого вони отримали право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 44,7 кв.м., у спільну сумісну власність в рівних частках кожному.

Відповідно до копії Технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності, квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 44,7 кв.м., житловою площею 26,9 кв.м., складається з двох кімнат: 1кімната - 14,1 кв.м., 2кімната - 12,8 кв.м., кухні, площею 6,2 кв.м., вбиральні - 2,8 кв.м., коридору - 4,9 + 2,2 кв.м., вбудованої шафи - 0,9 кв.м., обладнана балконом - 0,8 кв.м.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що, ОСОБА_3 та його мати ОСОБА_5 разом скористались своїм правом на приватизацію квартири в якій проживали та були зареєстровані. Приватизація відбулась у законний спосіб та без порушення будь-яких норм та прав інших осіб.

Також колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що будь-яких доказів того, що волевиявлення ОСОБА_5 на приватизацію спірної квартири спільно зі ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало її волі, позивачем суду не надано, як і не надано доказів того, що ОСОБА_5 за життя у судовому порядку оспорювала законність набуття ОСОБА_3 права власності на частину вказаної квартири.

У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року в справі № 676/5226/14-ц (провадження № 61-5101св18) зазначено, що ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист. Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові та не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору (близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20, від 18 червня 2004 рок у справі № 758/113/23, від 09 липня 2024 року у справі № 953/18523/20).

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2019 року в справі 910/6642/18 викладено правові висновки, згідно яких, вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного.

Апеляційний суд звертає також увагу на те, що позивачка не була учасником спірних правовідносин, не брала участь у приватизації квартири, а отже яким саме чином було порушено її спадкове право чи право на приватизацію спірної квартири останньої належними доказами не підтверджено.

Стаття 51 ЦПК України передбачає, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала.

У постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі № 905/2122/18 зроблено правовий висновок, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватноправового характеру спору.

Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року №2 роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному законом. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Також колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо не залучення органу державної влади, оскільки позивачка ОСОБА_1 не згодна із діями останнього щодо надання згоди відповідачу на приватизацію квартири АДРЕСА_2 , під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідне клопотання про залучення відповідачем чи співвідповідачем заявлено не було.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення суду від 11 серпня 2023 року ухвалено з дотримання всіх норм права, судом першої інстанції під час розгляду справи було досліджено всі надані докази у справі та надано належну правову оцінку даним правовідносинам.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Що стосується апеляційної скарги на додаткове рішення суду від 19 вересня 2025 року.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15 зазначила, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документів, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Вбачається, що 05 липня 2022 року між адвокатом Сустав Н.В. (Адвокат) та ОСОБА_3 (Клієнт) був укладений Договір №138 про надання правничої допомоги від 05 липня 2022 року. Відповідно до п.1.1. Договору, предметом договору є: Адвокат відповідно до вимог чинного законодавства України та доручення Клієнта приймає на себе зобов`язання в якості надання правової допомоги з представництва прав та інтересів Клієнта по справі № 932/2640/22.

Пунктом Договору №138 про надання правничої допомоги від 05 липня 2022 року визначений обсяг виконання доручення, а саме, відповідно до п.2.1. Договору на виконання доручення Клієнта Адвокат: п.2.1.1. надає усні і письмові довідки та консультації щодо законодавства, рекомендації та роз`яснення щодо суті та юридичних наслідків правочинів; п.2.1.2. з метою отримання відомостей про факти, які можуть бути використані, як джерело відомостей для Клієнта та докази у судових справах, звертається з адвокатськими запитами та збирає відомості про факти, що можуть бути використані як докази, в установленому законом порядку; п.2.1.3. складає заяви, клопотання, звернення, позовні заяви, відзиви, відповідь на відзив, заперечення, пояснення, скраги (включаючи апеляційні та касаційні) та інші документи правового характеру; п.2.1.4. приймає особисту участь у вчиненні дій за місцем виконання доручення; п.2.1.5. забезпечує представництво прав та законних інтересів Клієнта під час розгляду цивільних, господарських, адміністративних та інших справ у загальних, спеціалізованих, третейських та інших судах, створених відповідно до законодавства; п.2.1.6. представляє інтереси Клієнта у правовідносинах з третіми особами, зокрема, але не обмежуючись, з підприємствами, установами, організаціями, правоохоронними органами, органами державної влади та управління, місцевого самоврядування; п.2.1.7. надає правову допомогу та здійснює представництво прав, свобод і законних інтересів Клієнта у господарському провадженні; п.2.1.8. надає інші види юридичної допомоги, якщо це необхідно для забезпечення виконання доручення Клієнта; п.2.1.9. вчиняє інші не заборонені законодавством України дії з метою належного представництва прав та законних інтересів Клієнта.

Відповідно до п.2.2. Договору, обсяг виконання доручення визначається Адвокатом на підставі звернення Клієнта. Обсяг виконання доручення може визначатися Адвокатом самостійно, виходячи з необхідності захисту прав та законних інтересів Клієнта та його власної уяви про оптимальний варіант виконання такого доручення. У відповідності до п.2.3. Договору, клієнт повинен забезпечити Адвоката всією інформацією та документами, необхідними для надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 3 Договору, Адвокату надаються наступні повноваження: п.3.1.1. виступати в якості представника (захисника) Клієнта перед підприємствами, установами, організаціями, правоохоронними, податковими органами, органами державної влади та управління, місцевого самоврядування, фізичними особами тощо; п.3.1.2. представляти Клієнта в місцевих загальних, господарських і адміністративних судах України, апеляційних судах усіх юрисдикцій, Верховному Суді зі всіма правами, наданими позивачу, відповідачу або третій особі, при розгляді цивільних, господарських справ та справ адміністративної юрисдикції, у тому числі: знайомитись з матеріалами справи, приймати участь у судових засіданнях, надавати докази, приймати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення, змінювати підставу або предмет позову, збільшувати чи зменшувати розмір позовних вимог, відмовлятися від позову повністю або частково, укладати мирову угоду, подавати заяви про перегляд рішення, ухвали чи постанови суду в апеляційному та касаційному порядку, отримувати судові рішення та інші процесуальні документи, вчиняти інші процесуальні дії учасника процесу, здійснювати повноваження з правом підпису позовних заяв, клопотань, скарг та інших процесуальних документів; п.3.1.5. підписувати від імені Клієнта та подавати документи правового характеру; п.3.1.6. завіряти з використанням своєї печатки копії письмових доказів та інших документів, які використовуються з метою виконання доручення Клієнта.

Пунктом 4 Договору №138 про надання правничої допомоги від 05 липня 2022 року передбачено гонорар, умови розрахунків, а саме: відповідно до п.4.1. Договору - гонорар Адвоката за даним договором складає 1600 грн. за одну годину роботи Адвоката. У разі необхідності надання Клієнту правничої допомоги у вихідні (святкові) гонорар Адвоката за даним Договором складає 220 грн. за одну годину роботи; п.4.2. виплата гонорару здійснюється Клієнтом у розмірі, що встановлюється за домовленістю сторін. На кожну суму сторонами складається Акт виконаних робіт (наданої правничої допомоги). Клієнт перераховує суму винагороди після підписання акту виконаних робіт (наданої правничої допомоги) на розрахунковий рахунок Адвоката, не пізніше набрання законної сили рішення по справі, зазначеної у п.1.1. Договору; п.4.3. Клієнт повинен самостійно сплачувати судові сбори, інші обов`язкові платежі, а також здійснювати інші необхідні витрати; п.4.4. розмір додаткових матеріальних витрат, які можуть виникнути у Адвоката при виконанні цього Договору (добові у разі відрядження до іншого міста, вартість проїзду, вартість проживання у відрядженні тощо) мають бути узгоджені з Клієнтом і компенсуються Клієнтом окремо від гонорару за надання правничої допомоги.

На підтвердження надання відповідачу ОСОБА_3 правничої допомоги в зв`язку з судовим розглядом справи №932/2640/22 представником відповідача - адвокатом Сустав Н.В. суду надано Акт №1 від 07.07.2022 року, Акт №2 від 15.07.2022 року, Акт №3 від 08.08.2022 року, Акт №4 від 06.10.2022 року, Акт №5 від 28.04.2022 року, Акт №6 від 16.06.2022 року, Платіжну інструкцію N @2РL555538 від 11.11.2022 року, Платіжну інструкцію N @2РL255151 від 19.06.2023 року, Платіжну інструкцію N @2РL710496 від 05.07.2023 року.

За Актом №1 прийому-передачі послуг (правничої допомоги) за Договором про надання правничої допомоги від 05.07.2022 року №138 від 07.07.22 року Адвокатом надано ОСОБА_3. наступні послуги (правничу допомогу): дата - 07.07.2022, характер правничої допомоги (послуги) - ознайомлення з позовною заявою та додатками до неї по справі 932/2640/22, кількість витраченого часу - 2 години, ставка за годину 1600 грн., вартість 3200 грн.; дата - 07.07.2022, надання консультації по справі 932/2640/22, кількість витраченого часу - 1,5 години, ставка за годину 1600 грн., вартість 2400 грн.; всього 3,5 годин, вартістю 5600 грн.

Оплата за Актом №1 від 07.07.2022 року здійсненна ОСОБА_3 шляхом перерахування на розрахунковий рахунок Адвоката грошових коштів в розмірі 5600,00 грн., що підтверджується наданою представником відповідача Платіжною інструкцією N@2PL555538 від 11.11.2022 року.

За Актом №2 прийому-передачі послуг (правничої допомоги) за Договором про надання правничої допомоги від 05.07.2022 року №138 від 15.07.2022 року Адвокатом надано ОСОБА_3. наступні послуги (правничу допомогу): дата - 07-15.07.2022, Характер правничої допомоги (послуги) - складання відзиву на позовну заяву, на направлення його сторонам та до суду по справі 932/2640/22, кількість витраченого часу - 6 годин, ставка за годину 1600 грн., вартість 9600 грн.; дата - 15.07.2022 - заява про виклик свідків, кількість витраченого часу - 0,5 годин, ставка за годину 1600 грн., вартість 800 грн., а всього 6,5 год., вартість 10400 грн.

Оплата за Актом №2 від 15.07.2022 року здійснена ОСОБА_3 підтверджується: відповідно до Платіжної інструкції N @2РL255151 від 19.06.2023 року на суму 1000,00 грн., Платіжної інструкції N @2РL710496 від 05.07.2023 року на суму 1000,00 грн., Платіжної інструкції № @2РL107319 від 16.08.2023 року на суму 3000,00 грн.

За Актом №3 прийому-передачі послуг (правничої допомоги) за Договором про надання правничої допомоги від 05.07.2022 року №138 від 08.08.2022 року Адвокатом надано ОСОБА_3. наступні послуги (правничу допомогу): дата - 08.08.2022, характер правничої допомоги (послуги) - Заперечення на відповідь на відзив та направлення її сторонам та до суду по справі 932/2640/22, кількість витраченого часу - 5 годин, ставка за годину 1600 грн., вартість 8000 грн.; всього 5 годин, вартістю 8000 грн.

За Актом №4 прийому-передачі послуг (правничої допомоги) за Договором про надання правничої допомоги від 05.07.2022 року №138 від 06.10.2022 року Адвокатом надано ОСОБА_3. наступні послуги (правничу допомогу): дата - 22.08.2022, характер правничої допомоги (послуги) - участь у судовому засіданні по справі 932/2640/22, кількість витраченого часу - 1 година, ставка за годину 1600 грн., вартість 1600 грн.; дата - 05.10.2022, характер правничої допомоги (послуги) - складання клопотання про долучення доказів (диск), кількість витраченого часу - 0,5 годин, ставка за годину 1600 грн., вартість 800 грн.; дата - 06.10.2022, характер правничої допомоги (послуги) - участь у судовому засіданні по справі 932/2640/22, кількість витраченого часу - 1 година, ставка за годину 1600 грн., вартість 1600 грн.; всього 2,5 годин, вартістю 4000 грн.

За Актом №5 прийому-передачі послуг (правничої допомоги) за Договором про надання правничої допомоги від 05.07.2022 року №138 від 28.04.2023 року Адвокатом надано ОСОБА_3. наступні послуги (правничу допомогу): дата - 01.11.2022, характер правничої допомоги (послуги) - участь у судовому засіданні по справі 932/2640/22, кількість витраченого часу - 1 година, ставка за годину 1600 грн., вартість 1600 грн.; дата - 27.04.2023, характер правничої допомоги (послуги) - Ознайомлення із клопотання про долучення доказів від 17.04.23 та подання Заперечення на дане клопотання, кількість витраченого часу - 1 година, ставка за годину 1600 грн., вартість 1600 грн.; дата - 28.04.2023, характер правничої допомоги (послуги) - складання клопотання про долучення доказів (довідка), кількість витраченого часу - 0,5 годин, ставка за годину 1600 грн., вартість 800 грн.; дата - 28.04.2023, характер правничої допомоги (послуги) - участь у судовому засіданні, по справі 932/2640/22, кількість витраченого часу (год.): 1 година, ставка за годину - 1600 грн., вартість (грн.) - 1600 грн., всього 3,5 годин, вартістю 5600 грн.

За Актом №6 прийому-передачі послуг (правничої допомоги) за Договором про надання правничої допомоги від 05.07.2022 року №138 від 16.08.2023 року Адвокатом надано ОСОБА_3. наступні послуги (правничу допомогу): дата -29.06.2023, характер правничої допомоги (послуги) - участь у судовому засіданні по справі 932/2640/22, кількість витраченого часу (год.) - 2 година, ставка за годину 1600 грн., вартість 3200 грн.; дата - 09.08.2023, характер правничої допомоги (послуги) - участь у судовому засіданні по справі 932/2640/22, кількість витраченого часу (год.) - 1 година, ставка за годину 1600 грн., вартість 1600 грн.; дата - 10-11.08.2023, характер правничої допомоги (послуги) - складання та подання заяви про застосування строків позовної давності, кількість витраченого часу (год.) - 1 година, ставка за годину 1600 грн., вартість 1600 грн.; дата - 10-11.08.2023, характер правничої допомоги (послуги) - складання та подання письмових дебатів, кількість витраченого часу (год.) - 2 година, ставка за годину 1600 грн., вартість 3200 грн.; дата - 11.08.2023, характер правничої допомоги (послуги) - участь у судовому засіданні по справі 932/2640/22, кількість витраченого часу (год.) - 1 година, ставка за годину 1600 грн., вартість 1600 грн.; дата - 14.08.2023, характер правничої допомоги (послуги) - ознайомлення з матеріалами справи, кількість витраченого часу (год.) - 1 година, ставка за годину 1600 грн., вартість 1600 грн.; дата - 15-16.08.2023, характер правничої допомоги (послуги) - подання заяви про винесення додаткового рішення, кількість витраченого часу (год.) - 2 година, ставка за годину 1600 грн., вартість 1600 грн.; а всього 10 годин, вартістю 16000 грн.

Доводи апеляційної скарги стосовно відсутності в матеріалах справи актів виконаних робіт, які б підтверджували роботу адвоката, апеляційний суд вважає хибними, оскільки вказані докази було надано адвокатом до заява про ухвалення додаткового рішення.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене та враховуючи обсяг виконаної адвокатом роботи, складність справи, та період розгляду даної справи, апеляційний суд вважає, що стягнута місцевим судом сума у розмірі 28500 грн. не відповідає критерію співмірності, а отже колегія суддів вважає. що вона підлягає зменшенню до 1000 грн., оскільки саме ця сума буде відповідати критерію співірмності та критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру та фінансової можливості позивачки компенсувати вказану суму відповідачу за надану йому адвокатську допомогу.

Доводи апеляційної скарги, що додаткове рішення було підписано особою у якій не було на те повноважень, а саме помічником судді Мікрух К.Є., апеляційний суд вважає недоведеними, оскільки згідно правового висновку ВС у справі №907/421/24 якщо суддя на момент надсилання до ЄДРСР судового рішення втратив можливість підписання його власним кеп, голова суду може уповноважити іншу особу на підписання.

Доказів того що Мікруз К.Є. не було уповноваженою особою не підписання судового рішення після звільнення у відставку судді ОСОБА_9 з посади Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, згідно рішення ВРП №746/0/15-25 від 08.04.2025 року апеляційному суду не надано, а отже і дані доводи зводяться із додатковим рішенням суду по суті.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2023 року підлягає зміні шляхом зменшення суми правничої допомоги з 28500 грн., до 10000 грн.

Керуючись статтями 374-376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Наумова Олена Олександрівна на рішення суду залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Наумова Олена Олександрівна на додаткове рішення суду задовольнити частково.

Додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2023 року змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 10 грудня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи