Справа №:755/6822/25
Провадження №: 2/755/6452/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Лазоришин А.В.,

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 ,

представника відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих сум аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини, -

у с т а н о в и в :

22.04.2025 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про стягнення безпідставно отриманих сум аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини, у якому просить стягнути з відповідачки безпідставно отримані аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 775000,00 грн., а також стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 12000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позову і до повноліття дитини.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що сторони у справі зареєстрували шлюб 10.09.1999 року Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 . З 08.01.2023 року фактично шлюбні відносини були припинені. 17 січня 2024 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі №754/7366/23 шлюб між позивачем і відповідачкою було розірвано. За згодою сторін неповнолітня дочка - ОСОБА_5 залишилась проживати з відповідачкою. За домовленістю між сторонами, з урахуванням того що дочка буде проживати разом із матір`ю, відповідачка 12.06.2023 року отримала від позивача аліменти на утримання дитини в розмірі 840000 гривень, за 14 років, з розрахунку по 5000 гривень за кожен місяць до її повноліття та навчання у ВУЗі, до 29.10.2037 року, що підтверджується відповідною розпискою відповідачки. Проте, внаслідок аморальної поведінки відповідачки, позивач, для захисту прав своєї дитини вимушений був з 28.11.2024 року повернути дочку на постійне проживання до себе, що підтверджується Актом обстеження умов проживання складеного головним спеціалістом відділу соціально-правового захисту дітей служби у справах дітей та сім`ї Дніпровського району м. Києва від 28.11.2024 року. Надалі, Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві Державної адміністрації №162 від 21.03.2025 року - місце проживання ОСОБА_5 було визначено з батьком - ОСОБА_1 . З наведеного випливає, що відповідачка, безпідставно отримала на свою користь від позивача аліменти призначені для утримання дитини в розмірі 775000 гривень (за період з 28.11.2024 до 29.10.2037) з урахуванням 5000 грн за кожен місяць). На даний момент дитина перебуває повністю на утримання позивача. При цьому, на даний момент позивач знаходиться на пенсії (у 2021 році за станом здоров`я вимушений був залишити службу). Також на утриманні позивача, окрім неповнолітньої доньки, перебувають непрацездатні батьки (батьку 79 років, матері 75 років, у обох замінені кульшові суглоби, мати 4 роки вже з квартири не виходить, пересувається на милицях). Відповідачка участі в утриманні дитини брати не бажає, хоча має стабільний дохід від здачі в оренду нерухомості, а саме трьох належних їй квартир в м. Києві, що підтверджується інформацією з реєстру нерухомості. Орієнтовний розмір щомісячного доходу відповідачки від здачі квартир в оренду перевищує 44900 гривень, що підтверджується наявними у позивача екземплярами договорів оренди підписаних останньою з орендарями. На утриманні відповідачка нікого не має. Окрім цього можливо має додаткові неофіційні доходи. З урахуванням того, що інформацію щодо передачі квартир в оренду доволі складно контролювати, а інші доходи відповідачка також отримує неофіційно, позивач вважає за необхідне просити суд про призначення аліментів у твердій грошовій сумі, у розмірі 12000 гривень на місяць (орієнтовно 1/4 від коштів які отримує відповідачка від передачі в оренду квартир). Наведене буде цілком справедливим і таким що відповідає інтересам і сприятиме задоволенню поточних потреб та розвитку дитини. Наскільки позивачу відомо, відповідачка, найближчим часом, збирається, продати належну їй нерухомість і залишити територію України, що може значно ускладнити стягнення аліментів, свою доньку відповідачка в подальшому утримувати не планує, як і повертати безпідставно отримані аліменти.

Ухвалою суду від 09.05.2025 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 19.05.2025 року відкрите провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 06.06.2025 року задоволене клопотання представника відповідача і суд перейшов до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з призначенням у справі підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 20.08.2025 року закрите підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

02.06.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідачка частково визначає позовні вимоги в частині стягнення із неї аліментів на утримання дитини в сумі 6000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині сторона відповідача позову не визнає та зазначає, що позивач вказує, що відповідачка нібито здає власну нерухомість в оренду, внаслідок чого отримує прибуток в розмірі 44350 гривень, не має інших утриманців, але можливо, має інші доходи. Позивач вважає, що відповідач може сплачувати аліменти у розмірі 12 000 гривень щомісячно. Разом з цим, розрахунку необхідності аліментів у відповідному розмірі позивач не надає. Позивач заявляє вимогу про стягнення з відповідача 775000 гривень аліментів, сплачених ніби то на утримання доньки, на підтвердження чого надає розписку від 12.06.2023 року. Правової підстави повернення цих коштів позивач у позовній заяві не зазначає. Положення ст.ст. 180-184 СК України не передбачають повернення помилково чи надміру сплачених аліментів, дане питання взагалі не врегульоване нормами Сімейного кодексу України. Окремі аспекти нібито передачі грошових коштів на утримання дитини потребують надання пояснень безпосередніх учасників правовідносин. Відповідач заявляє про те, що не отримувала від позивача жодних коштів. Написання цієї розписки було умовою позивача щодо поділу спільного майна у позасудовому порядку, що підтверджується копією договору про поділ спільного майна подружжя від 12.06.203 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Анісковою Н.А., тобто в той самий день, коли і була написана надана позивачем розписка. Вказана розписка була написана за пропозицією нотаріуса, оскільки для укладення договору про поділ спільного майна подружжя позивач вимагав гарантій від відповідача, що вона не подаватиме на аліменти. В цілому відповідач не заперечує той факт, що наразі дитина з особистих міркувань вирішила пожити з батьком. Відповідач розуміє, поважає та підтримує вибір дитини, яка є досить дорослою для прийняття рішень, які стосуються її життя особисто. Так само відповідач розуміє свій обов`язок щодо спільного утримання дитини, але вважає заявлений позивачем розмір аліментів необґрунтованим. Заявивши вимогу про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 12000 гривень, позивач жодним чином не обґрунтував потребу дитини саме у такому розмірі аліментного забезпечення. Відповідач зауважує, що утримання дитини є спільним обов`язком батьків, в однаковій мірі, як позивача, так і відповідача. Крім цього, аліментні платежі не охоплюють витрати на навчання і лікування, розвитку природних здібностей дитини, що є додатковими витратами і підлягають сплаті окремо. Крім цього, відповідач спростовує той факт, що наразі здає три квартири в м. Києві. Надані позивачем докази є копіями договорів про здачу квартир в минулому, вказані договори мають строк дії протягом 1 року, отже останній договір припинив чинність 10.11.2023 року. Позивачем не надано доказів здачі нерухомості в оренду та отримання прибутку відповідачем в 2025 році. Заяви позивача про отримання відповідачем доходу у вигляді 48000 гривень є лише припущенням позивача, яке ґрунтується на прострочених договорах оренди, які станом на момент подання позову не є актуальними джерелами інформації. Крім цього, позивачем не надано жодного доказу, що на його утриманні перебувають інші утриманці. Заява про батьків, яким він начебто допомагає, не підтверджується жодним доказом, які б давали можливість встановити як факт потреб батьків в утриманні, так і виконання позивачем обов`язку щодо їхнього утримання. В свою чергу, відповідач є сумлінною матір`ю, яка завжди оплачує необхідні витрати та буде робити це в майбутньому. Відповідно, позивач має обґрунтувати розмір витрат на дитину в сумі 24000 гривні щомісячно, з урахуванням частки витрат на утримання дитини, які він витрачає. Відповідач визнає право дитини на належне утримання та просить суд ухвалити рішення про стягнення з неї аліментів на утримання доньки в розмірі 6000 гривень. Цієї суми, разом з вкладом позивача в утримання дитини буде цілком достатньо, аби забезпечити гармонійний фізичний та духовний розвиток дитини. Позивач не надав доказів потреби дитини в підвищеному рівні утримання, а визнаний відповідачем розмір аліментів дорівнює двом прожитковим мінімумам для дитини відповідного віку, та в двічі перевищує рекомендований розмір аліментів, і в чотири рази - гарантований. Тобто, призначення аліментів у розмірі 6000 гривень буде достатнім для забезпечення стабільного, гармонійного фізичного та морального розвитку дитини, не буде обтяжливим для відповідача. Стосовно вимоги про повернення безпідставно сплачених аліментів, сторона відповідача вказує, що позивач намагається ввести суд в оману щодо дійсної природи розписки. Відповідач при припиненні шлюбу намагалась вирішити максимально мирно всі спірні питання. Відповідач не зверталась до суду з позовом про поділ майна подружжя, за договором про поділ майна залишила позивачу майна більше, ніж було набуто спільною з ним працею. Фактично, майно, на яке позивач мав право у випадку судового поділу, була лише 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частина транспортного засобу Пежо, чи транспортний засіб за умови сплати відповідачу 1/2 частини грошових коштів. Проте, відповідач прагнула мирно вирішити всі питання з відповідачем, в т.ч. майнові питання. Однією з вимог позивача про вирішення питання в безспірному порядку, шляхом укладення нотаріального договору про поділ майна подружжя, була вимога про відмову відповідача від аліментів на утримання дитини, оскільки на той момент дитина проживала з нею. Оскільки чинне законодавство не передбачає правового механізму відмови від аліментів для того з батьків, з ким проживає дитина, нотаріус запропонувала відповідачу написати розписку про те, що вона нібито отримала грошові кошти на утримання дитини, та зобов`язалась не подавати на аліменти, як вбачається зі змісту цієї розписки. У своєму позові позивач не визначив правової підстави повернення нібито сплачених аліментів. Позивач зобов`язаний зазначити правову підставу пред`явленого позову з метою подальшої оцінки судом та сторонами належності та допустимості обраного засобу. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач посилається на ст. 180-184 СК України. Проте, вказані правові норми не регулюють відносини щодо повернення аліментних коштів. Позивач не зазначив, який спосіб захисту обрано ним для вирішення даного питання, яка правова норма допускає вимогу про стягнення надміру чи помилково сплачених аліментів, не навів правові позиції Верховного Суду, які роз`яснюють застосування відповідних правових норм. З огляду на відсутність інформації про обраний спосіб захисту відповідач звертає увагу суду на те, що вимоги про стягнення майна належать до кондиційних зобов`язань, порядок і підстави стягнення яких визначені главою 83 ЦК України. Разом з цим, відповідно правової позиції, висловленої ВС у справі №337/642/22 від 22.11.2023 вимоги про повернення безпідставно набутих коштів не застосовуються до аліментів, тому такі зобов`язання не належать до кондикційних. Таким чином, позивач не тільки ввів суд в оману щодо передачі коштів, якої насправді не існувало, але й обрав спосіб захисту, який не визначений чинним законодавством. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі №910/12525/20).

09.06.2025 року до суду надійшла відповідь на відзив зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує раніше заявлені позовні вимоги і додатково представник позивача зазначає, що обставини відображені у відзиві не відповідають дійсності, і являють собою ніщо інше, як спробу маніпулювання правовими нормами, і фактами що не відповідають дійсності, спрямовані на введення суду в оману. Зазначена у відзиві інформація про те що дитина, нібито, «з особистих міркувань вирішила пожити з батьком» не відповідає дійсності. Дитина фактично вимушена була шукати прихистку у батька. Відповідачка ще у 2023 році неодноразово притягалась до адміністративної відповідальності за «домашнє насильство у сім`ї», після розлучення почала зриватися на дитині, залякувати її, часто перебувала в стані алкогольного сп`яніння, запрошувала в квартиру сторонніх чоловіків, з якими фактично в присутності доньки вчиняла дії аморального характеру, що спричинило дитині психологічну травму і змусило дитину 14.11.2024 року, прямо зі школи піти до батька. В подальшому це стало причиною звернення позивача від 15.11.2024 року до Деснянського УП ГУНП в м. Києві. Наведене підтверджується відповідним поясненнями дитини, які були відібрані в ході опрацювання заяви. Відповідач, яка відповідно відзиву нібито розуміє свій обов`язок щодо спільного утримання дитини, за весь час з 14.11.2024 року не вчинила жодних дій спрямованих на спільне утримання дитини. Відповідач всіляко намагається приховати свої статки, які отримує неофіційно, не сплачуючи податків. Пропонуючи сплачувати 6000 грн., відповідачка взагалі не зазначає джерел і розміру своїх доходів. Наведені недобросовісні дії спрямовані на приховання рівня доходу відповідача, заважають позивачу отримати для дитини аліменти в належному розмірі від доходу відповідача. Втім, враховуючи кількість об`єктів нерухомості, які перебувають в особистій власності відповідача, інформацію щодо того, що всі зазначені об`єкти у попередніх роках здавались в оренду, а також той факт що відповідач має сталий дохід, можна цілком логічно стверджувати що відповідач, являючись ефективним власником, продовжує здавати зазначені об`єкти в оренду або має інші незадекларовані доходи, співмірні з зазначеною у позовній заяві сумою. Інших осіб на утримання відповідачки не має і відповідно вона має можливість сплачувати аліменти у зазначеному у позові розмірі. Позивач вимушений був піти на пенсію в зв`язку з серйозними проблемами зі здоров`ям. Наведене заважає йому на даний момент влаштуватися на роботу та забезпечити утримування сім`ї на належному рівні. Фактично сім`я, на даний момент, може розраховувати виключно на його пенсію. Дитина, внаслідок поведінки матері перебувала у важкому психологічному стані, що змусило позивача звернутися до Дніпровського районного в м. Києві центру соціальних служб для здійснення соціального супроводу та адаптації дитини на новому місці. Внаслідок неналежного виховання матері, дитина не мала елементарних навичок самообслуговування. На даний час дитина потребує постійної уваги та участі батька, що також ускладнює працевлаштування останнього. Аліменти необхідні, щоб забезпечити базові матеріальні умови для життя дитини: оплату харчування, одягу (майже весь одяг дитини під час переїзду залишився на квартирі відповідачки, при цьому остання довгий час його відмовлялася повертати), предметів гігієни, шкільного приладдя, спожитих дитиною комунальних послуг, лікування нескладних захворювань, також дитина потребує забезпечення її потреб при навчанні у школі (придбання необхідної літератури, придбання гаджетів необхідних для навчання, щоденна доставка дитини до школи, внески до школи, харчування дитини у школі, облаштування дитячої кімнати та робочого місця дитини (на момент вимушеної зміни місця проживання дитини, її кімната не в повній мірі відповідала потребам дитини), оплата телефона дитини, оплата репетиторів, робота з дитячим психологом, а також культурний розвиток та відпочинок (відвідування музеїв, театрів, тощо). Забезпечення утримання дитини та забезпечення її потреб на належному рівні повинна бути першочерговою метою батьків, за таких обставин, враховуючи майновий стан відповідачки, розмір аліментів не являється надмірним. Щодо природи розписки, відповідачка також намагається ввести суд в оману. В договорі про поділ спільного майна подружжя від 12.06.2023 року, зазначено чітко, що за час шлюбу сторонами у спільно сумісну власність набуте наступне майно: двокімнатна квартира АДРЕСА_2 (48,6 кв.м., в квартирі здійснений сучасний ремонт, квартира повністю укомплектована меблями та технікою); двокімнатна квартира АДРЕСА_3 (44,00 кв.м., в квартирі ремонт відсутній тому, відсутній кондиціонер, старі меблі); двокімнатна квартира АДРЕСА_4 (46,10 кв.м., в квартирі здійснений ремонт, квартира повністю укомплектована меблями та технікою); транспортний засіб Пежо 5008, 2012 року випуску. З цього ж договору вбачається, що після поділу у власності позивача залишається одна, найменша за площею квартира без ремонту і автомобіль, вартість якого не йде в жодне порівняння з ціною квартири. Відповідачка не повідомляє суду, що позивач, відповідно до Договору дарування частини квартири від 09.10.2023 року, подарував їй ще частину квартири АДРЕСА_5 (в квартирі здійснений сучасний ремонт, квартира повністю укомплектована меблями та технікою). Дарунок відповідно договору оцінено в 3111000 гривень. Тобто, фактично, позивач, з урахуванням проживання дитини з відповідачкою, добровільно передав їй право власності на 3 квартири в місті Києві, залишивши в своєму володінні одну, найменшу за площею квартиру без ремонту і до того ж передав кошти на утримання дитини, що підтверджується розпискою. Твердження відповідачки, що сторони, нібито, не могли врегулювати питання щодо припинення сплати аліментів без написання відповідної розписки - не має жодного підґрунтя. В розписці відповідачка особисто зазначила, що отримала кошти які являються аліментами на утримання дитини. Верховний Суд наголошує на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй "Про права дитини", яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Імперативний обов`язок, за яким набувач зобов`язаний повернути законному власнику безпідставно набуте майно, закріплено у частині 1 статті 1213 ЦК України. Згідно з приписами пункту 1 частини 1 статті 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей, які компенсуються стороною з якою дитина не проживає. За таких обставин, кошти які передавалися відповідачці, мали ярко виражений цільовий характер, і фактично являються не її власністю, а власністю дитини. Саме внаслідок недобросовісної поведінки відповідачки була створена ситуація за якої дитина не могла в подальшому проживати разом з нею. На даний момент, внаслідок недобросовісної поведінки відповідачки, утворилася ситуація коли вона безпідставно та недобросовісно (не за цільовим призначенням) використовує отриманні на утримання дитини кошти, а позивач вимушений повторно витрачати на утримання дитини кошти, які вже були їм виділені, що порушує як права позивача так і права дитини.

24.07.2025 року до суду надійшли заперечення на відповідь, у яких представник відповідача зазначає, що у відповіді на відзив сторона позивача звертає увагу суду на протоколи про адміністративні правопорушення, які складені по відношенню до відповідача про те, що нібито вона вчиняла домашнє насильство. Дані протоколи складені 18 та 22.05.2023 року і постраждалим, відповідно да даних протоколів є позивач, а не дитина. Крім того, тільки за рішенням суду особу можна визнати винною у правопорушенні, жодного рішення суду щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності відповідно до складених протоколів в матеріалах справи немає. Таким чином сторона позивача хоче створити у суду негативне ставлення до відповідача як до особи схильної до домашнього насилля. Оскільки предметом спору є стягнення аліментів на утримання дитини, то дані докази є неналежними і суд не має брати їх до уваги під час їх оцінки на стадії ухвалення рішення. У судовому засіданні 15.07.2025 року сторона позивача надала суду копію довідки Деснянського управління поліції та пояснення спільної доньки сторін щодо подій, які відбулись в ніч з 13 на 14.11.2024 року. Представник вважає, що дані докази також не стосуються предмету спору, оскільки предметом спору є стягнення аліментів, та вони носять оціночний характер дитини. Так, відповідно до Довідки Деснянського районного управління поліції відносно відповідача було складено протокол за ч. 1 ст. 184 КУпАП за події які відбулись в ніч з 13.11.2024 на 14.11.2024 року. Водночас відповідно до постанови Деснянського районного суду міста Києва від 17.12.2024 року у справі 754/17374/24 провадження у справі відносно відповідача було закрито у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. У своїх поясненнях спільна дванадцятирічна донька сторін повідомила, що у ніч з 13.11.2024 на 14.11.2024 року відповідач вживала алкогольні напої та потім привела до квартири чужого чоловіка, що доньці не подобається. Також повідомила що мама часто вживає спиртні напої. Дані докази були б доречні у справі про визначення місця проживання дитини, а не у справі про стягнення аліментів. Також, для дитини 12-річного віку, навіть випита пляшка пива може вважатись як вживання алкогольних напоїв. На спростування даного факту, щодо частого вживання алкогольних напоїв сторона відповідача надає суду медичні довідки відповідача від 02.12.2024 та 04.12.2024 року про те, що відповідач не перебуває під наглядом лікарів у зв`язку з частим вживанням алкогольних напоїв. Також сторона відповідача надає суду копію ОСОБА_6 виданої навчальним закладом де вона навчається. Відповідно до даної характеристики весь час до 14.11.2024 року навчальним процесом та успіхами дитини займалась виключно відповідач. Відвідувала батьківські збори, приходила до школи, співпрацювала з вчителями, а позивач лише декілька разів зателефонував до школи, з класним керівником знайомий не був, дитину до школи не приводив та не забирав, участі у навчальному процесі та житті дитини не приймав, що також не з кращого боку характеризує самого позивача.

Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги своєї позовної заяви, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що має намір повернути кошти, які він передав відповідачці для утримання дитини, а також стягнути з відповідачки аліменти на утримання доньки. Позивач зазначає, що на теперішній час він є пенсіонером, отримає пенсію в розмірі 23610,00 грн., а станом на 2021 рік розмір пенсії становив приблизно 17-18 тис. грн. Позивачка здає в оренду належні їй квартири і має можливість сплачувати 12000,00 грн. на місяць. Позивач зазначає, що він 25 років служив, отримував десь по 1400 дол. США та заробив 250 тис. дол. США, а відповідачка з 2012 року не працювала, потім почала здавати в оренду належну її матері квартиру. 12 тис. грн. аліментів на місяць, це мінімум частина з того, що отримує відповідачка. Квартира по АДРЕСА_6 належить до бізнес класу, тому не правда, що її оренда становить 28 тис. грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та інших заявах сторони позивача по суті спору, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі від якого мають спільну малолітню дитину. 08.01.2023 року шлюбні відносини припинились, а в подальшому судом було ухвалене рішення про розірвання шлюбу. Оскільки дитина залишалась проживати з матір`ю, позивач передав відповідачці всі права власності на спільне майно та ще й дав кошти на утримання дитини. В подальшому дитина фактично стала проживати з батьком і місце проживання дитини було визначене разом з батьком, а тому відповідачка безпідставно отримала від позивача кошти на утримання дитини. На теперішній час дитина перебуває на повному утриманні батька, а мати участі в утриманні дитини не приймає. Зміст договору поділу майна та договору дарування квартири вказують на те, що не було тих підстав на які посилається сторона відповідача для написання розписки. Розписка є, і за нею відповідачка отримала грошові кошти. Відповідачка має достатній рівень доходу для сплати 12 тис. грн. на місяць аліментів. Відповідачка має у власності квартири, може здавати їх в оренду, отже має потенційну можливість отримувати кошти та сплачувати відповідну суму аліментів. Збільшений розмір аліментів відповідає інтересам дитини.

Відповідачка в судовому засіданні зазначила, що вона не зберігала квитанцій, але приймала участь в утриманні дитини, давала кошти, речі купувала, витрачала кошти на розваги для дитини. Відповідачка стверджує, що допомагає власній дитині. При цьому, коли дитина проживала з відповідачкою, позивач матеріальної допомоги на утримання доньки не надавав. За твердженням відповідачки, позивач не надає матеріальної допомоги на утримання своїх батьків, його батько взагалі проживає в іншій родині. Насправді поділене між сторонами майно є особистою власністю відповідачки, вона отримала у спадщину квартири, які в подальшому були продані та куплені інші квартири. Тож по факту майно було власністю відповідачки, але вона вирішила не звертатись до суду та поділити майно у нотаріуса. Також відповідачка стверджує, що не отримувала коштів за написаною нею розпискою, а розписка була умовою здійснення розподілу майна у позасудовому порядку. Позивач використовує дитину як зброю для помсти. Відповідачка зазначає, що на теперішній час здає в оренду одну квартиру на АДРЕСА_6 та живе за заощадження від продажу квартири по АДРЕСА_1 , яку продала в цьому році. Від оренди відповідачка отримує 28 тис. грн. на місяць.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що позов визнається частково, лише щодо сплати аліментів в розмірі 6000,00 грн. Дитина дійсно на теперішній час проживає з батьком, таким було бажання дитини. Разом з цим, розмір аліментів в сумі 12000,00 грн. є необґрунтованим, стороною позивача не надано розрахунку щомісячних витрат на дитину і відповідних витрат не підтверджено. Наявність у позивача власних батьків не є підставою для стягнення збільшеного розміру аліментів. Крім того, не доведено потреби батьків в отриманні допомоги від позивача і відсутні докази дійсного надання позивачем утримання своїм батькам. Обов`язок батьків з утримання дитини є спільним, тобто за позицією позивача на дитину має витрачатись 24 тис. грн. в місяць, при цьому пенсія у самого позивача 23 тис. грн. і він стверджує, що за ці кошти також утримує себе та власних батьків. Доказів позичання позивачем коштів немає. Строки договорів оренди квартир закінчились у 2023 році і відсутні докази подальшої здачі квартир в оренду. Стосовно домашнього насильства, потерпілим був сам позивач, а не дитина. За невиконання батьківських обов`язків відповідачку до відповідальності не притягували. 12.06.2023 року була написана розписка про отримання коштів на утримання дитини, але в цей же день був нотаріально посвідчений договір поділу майна і написання такої розписки було умовою укладання зазначеного договору та що мати не буде подавати на аліменти. Підстав повернення зазначених у розписці коштів у позовній заяві не вказано, а положення ст. 1215 ЦК України не передбачають можливості повернення аліментів. Насправді за написаною розпискою позивач коштів відповідачці не передавав, а її написання було умовою для посвідчення договору поділу майна. Відповідачка готова платити аліменти у подвійному розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і такий самий розмір має забезпечити позивач, тож загальний розмір утримання становитиме 4 прожиткових мінімуму для дитини відповідного віку, що є цілком достатнім для матеріального забезпечення дитини. Посилання позивача на те, що він заробив 250 тис. дол. США нічим не підтверджується і нічим не підтверджується те, що на час написання розписки у позивача були кошти для їх передачі. Потреби дитини на сплату відповідачкою 12 тис. грн. аліментів не доведено, дійсних витрат на дитину позивачем не доведено. Правових підстав для повернення коштів за розпискою немає, немає доказів, що такі кошти були у позивача і ці кошти були його особисті. В судовому засіданні представник також зазначив, що докази на підтвердження розміру понесених відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу будуть надані протягом 5 днів від дня ухвалення у справі рішення.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.09.1999 року, який розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17.01.2024 року у справі №754/7366/23 (а.с. 13-14).

Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (з.б.а.с. 15).

Згідно Акту обстеження умов проживання від 28.11.2024 року, в кв. АДРЕСА_3 проживають батько - ОСОБА_1 та донька ОСОБА_5 , умови проживання задовільні (а.с. 4).

Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №162 від 21.03.2025 року, визначене місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 (а.с. 15).

За змістом наявної в матеріалах справи розписки відповідачки від 12.06.2023 року: «Я, ОСОБА_3 , отримала від ОСОБА_1 гроші в сумі 840000,00 грн., аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розрахунку по 5000,00 грн. за кожний місяць до її повноліття (до ІНФОРМАЦІЯ_3 або/чи на момент її навчання у ВУЗі (до ІНФОРМАЦІЯ_5). Гроші отримала в повному обсязі. Матеріальних претензій не має. З позовом до суду про стягнення аліментів на дитину, звертатись не буду. Розписка складена за адресою: АДРЕСА_12» (з.б.а.с. 14).

Згідно договору про поділ спільного майна подружжя від 12.06.2023 року, позивач ОСОБА_1 отримав в особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_3 та транспортний засіб Пежо 2012 року випуску, а відповідачка ОСОБА_3 отримала в особисту приватну власність квартиру АДРЕСА_2 і квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 34-36).

Згідно договору дарування частини квартири від 09.10.2023 року, позивач подарував відповідачці частину квартири АДРЕСА_5 (а.с. 47-48).

За змістом інформації з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.02.2025 року, відповідачка має у власності: квартиру АДРЕСА_5 ; квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_4 ; квартиру АДРЕСА_7 (а.с. а4-5).

Відповідачка стверджує, що квартира по АДРЕСА_1 нею продана, однак доказів продажу матеріали справи не містять.

За наявними в матеріалах справи договорами оренди, відповідачка у період 27.07.2021 року - 26.07.2022 року здавала в оренду квартиру по АДРЕСА_6 за ціною 970 дол. США на місяць, а протягом 6 місяців з 10.05.2023 року зазначена квартира здавалась за ціною 750 дол. США на місяць. Крім того, у період 08.12.2021 року - 08.12.2022 року відповідачка здавала в оренду кв. АДРЕСА_2 за ціною 14000,00 грн. на місяць (а.с. 7-12).

На підтвердження своїх позовних вимог, стороною позивача долучено до матеріалів справи оголошення про здачу в оренду квартири на АДРЕСА_8 за ціною 16500,00 грн. (а.с. 74-76).

Убачається, що своїм листом від 29.11.2024 року на адресу позивача Деснянське управління поліції повідомляло, що звернення позивача від 15.11.2024 року розглянуто, в ході відпрацювання звернення відносно гр. ОСОБА_3 були прийняті міри згідно чинного законодавства України та проведено профілактично-роз`яснювальну роботу (а.с. 47).

18.12.2024 року між позивачем та Дніпровським районним в місті Києві центром соціальних служб був укладений договір про надання соціальних послуг щодо соціального супроводу сімей/осіб, які перебувають у складних життєвих обставинах. Отримувачем соціальних послуг значиться - позивач ОСОБА_1 (а.с. 50-52).

Із матеріалів справи вибачається, що 22 травня 2023 року відносно відповідачки ОСОБА_3 був складений протокол про адміністративне правопорушення за ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно її чоловіка ОСОБА_1 (позивача у справі). Висловлювалась нецензурною лайкою, кричала, погрожувала фізичною розправою.(а.с. 52-53).

Разом з цим, за даними ЄДРСР судом встановлено, що постановою Деснянського районного суду м. Києва від 08.08.2023 року у справі №754/8452/23, справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 1732 КУпАП, закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Також в матеріалах справи міститься протокол про адміністративне правопорушення від 18.05.2023 року складений відносно позивачки за ч. 1 ст. 1732 КУпАП, однак ні матеріали справи, ні дані ЄДРСР не містять інформації про результати розгляду відповідного протоколу.

При цьому, суд зазначає, що вказані вище події відбулись до написання відповідачкою розписки від 12.06.2023 року про отримання коштів як аліментів на утримання дитини.

За змістом довідки Деснянського УП ГУНП в м. Києві від 28.11.2024 року, перевіркою встановлено, що 15.11.2024 року до поліції надійшло звернення ОСОБА_1 , який повідомив, що за адресою: АДРЕСА_9 , колишня дружина ОСОБА_3 привела додому на ночівлю неповнолітнього хлопця близько 16 років та залишила в кімнаті з малолітньою донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через що дитина була налякана. В ході відпрацювання звернення, опитана ОСОБА_3 повідомила, що неповнолітній не мав де переночувати, тому, щоб допомогти запропонувала залишитись в неї вдома. Наміру злякати доньку не мала. Свою провину визнала та зобов`язалась більше не допускати подібних випадків. Відносно останньої було складено протокол за ч. 1 ст. 184 КУпАП та проведено профілактично-роз`яснювальну бесіду (а.с. 55).

Згідно письмових пояснень малолітньої ОСОБА_5 від 14.11.2024 року, що були відібрані Деснянським УП ГУНП України в м. Києві, дівчинка пояснила, що в ніч з 13 на 14.11.2024 року її мати вживала алкогольні напої та привела додому невідомого чоловіка, і дівчинці це не подобалось. Зранку 14.11.2025 року дівчинка пішла до школи і зі школи зателефонувала своєму татові, поросила щоб він забрав її до себе. На час надання пояснень дівчинка проживати з мамою не хоче, мати не працює та часто вживає алкогольні напої (а.с. 56).

Разом з цим, постановою Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2024 року у справі №754/17374/24, закрите провадження у справі відносно ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса місця проживання: АДРЕСА_9 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) за ч. 1 ст. 184 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення (а.с. 64).

За змістом довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин від 04.12.2024 року, у ОСОБА_3 відсутні психіатричні, у тому числі спричинені вживанням психоактивних речовин, протипоказання для визначення місця проживання неповнолітньої дитини (а.с. 63).

Згідно довідки КНП «Міський заклад з надання психіатричної допомоги» від 02.12.2024 року, ОСОБА_3 в амбулаторному відділенні КНП «МЗНПД» під наглядом лікаря-психіатра не перебуває (з.б.а.с. 63).

За змістом характеристики від 26.11.2024 року за підписом директора Школи І-ІІІ ступенів №190 Деснянського району м. Києва, ОСОБА_5 навчається в школі з 01.09.2024 року. За період навчання зарекомендувала себе як спокійна, дисциплінована учениця. У ОСОБА_7 на середньому рівні сформовані уміння та навички, необхідні для засвоєння навчальної програми базової школи. Навчально-пізнавальна мотивація розвинена на середньому рівні. Підтримує дружні стосунки з учнями. Батьки розлучені. Мати, ОСОБА_3 , цікавиться навчанням дитини, відвідувала онлайн батьківські збори, неодноразово приходила до школи, співпрацює з вчителями. До школи дитина була зарахована за заявою матері. Рідний батько, ОСОБА_1 , за період навчання декілька разів телефонував в приймальню закладу освіти, жодного разу до школи не з`являвся, відповідно і не був присутнім на онлайн батьківських зборах, і не був знайомим з класним керівником, дитину до школи не приводив і не забирав, з вчителями не спілкувався. 14.11.2024 року зустрів дитину зі школи після ГПД, при цьому ніхто з працівників не був попереджений про те, що дитину забере тато. Ввечері цього ж дня перший раз зателефонував класному керівнику, а на наступний день прийшов до школи. ОСОБА_7 прийшла до школи - 20.11.2024 року і відвідує по теперішній час (з.б.а.с. 64).

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 зазначеної Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ч.ч. 8, 9 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ст. 181 СК України).

Статтею 184 СК України визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

Згідно положень ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

У цій справі, врахувавши всі встановлені обставини, керуючись принципом якнайкращого забезпечення інтересів дитини та враховуючи рівність обов`язків батьків щодо утримання дитини, суд дійшов висновку про те, що розмір аліментів має бути встановлений на рівні 2,5 розміри прожитого мінімуму для дитини відповідного віку, що дорівнює 7990,00 грн., з огляду на наступне.

Ураховуючи положення ст. 182 СК України суд зазначає, що позивач не посилався на наявність будь-яких вад здоров`я дитини, матеріального стану самої дитини не визначено, конкретного розрахунку щомісячних витрат позивача на дитину суду не надано.

Позивач є пенсіонером за вислугою років (а.с. 13), доказів про його незадовільний стан здоров`я, який не дозволяє йому працювати для отримання додаткового доходу, матеріали справи не містять.

Позивач є власником однієї квартири у м. Києві та автомобіля і в судовому засіданні зазначив, що його пенсія складає 23610,00 грн. Будь-яких належним, допустимих, достатніх та достовірних доказів про те, що на утриманні позивача перебувають його батьки, матеріали справи не містять.

Відповідачка є працездатною особою, на наявність у платниці аліментів незадовільного стану здоров`я, що не дозволяє їй працювати та отримувати дохід для надання утримання своїй малолітній доньці, сторона відповідача не посилалась.

У судовому засіданні відповідачка зазначила, що отримує дохід від здачі в оренду квартири, що розташована на АДРЕСА_6 у розмірі 28000,00 грн. щомісячно.

На наявність у відповідачки інших дітей, непрацездатних чоловіка, батьків, дочки, сина сторона відповідача в судовому засіданні не посилалась.

При цьому, із матеріалів справи убачається, що відповідачка є власницею чотирьох квартир у м. Києві, що вказує на більш ніж задовільний матеріальний стан платника аліментів.

Визначений судом розмір аліментів є помірним для платника аліментів, адже навіть за визнаною позивачкою сумою доходу в розмірі 28000,00 грн., частина становить 7000,00 грн., а з урахування наявності у відповідачки і іншого нерухомого майна, сплата аліментів в сумі 7990,00 грн. є співмірною з її матеріальним станом та іншими встановленими судом обставинами щодо працездатності відповідачки, задовільного стану здоров`я платника аліментів та відсутності на утриманні відповідачки інших осіб, яких вона за законом має утримувати.

З урахуванням встановлених судом обставин, позивач маючи рівний обов`язок з матір`ю щодо утримання дитини, має можливість забезпечити доньку таким самим утриманням (7990,00 грн.), адже ним вже сплачені кошти на утримання дитини з розрахунку 5000,00 грн. до її повноліття, тож 2990,00 грн. додаткових його витрат на дитину щомісячно, з урахуванням заявленого ним в судовому засіданні розміру доходу, відповідає його матеріальному стану і таким чином забезпечується рівність обов`язку батьків з утримання дитини.

Об`єктивно дитина, яка забезпечена утриманням у розмірі 5 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, який складається з рівних частин участі обох батьків (які за встановлених судом обставин можуть забезпечити відповідний рівень утримання), є такою, що має належний рівень життя для фізичного, розумового, духовного, морального, соціального і гармонійного розвитку.

Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Ураховуючи, що позов подано до суду 22.04.2025 року, саме з цієї дати позивач має право на отримання від відповідачки аліментів на утримання їх спільної малолітньої доньки.

Суд роз`яснює сторонам, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідачки на його користь безпідставно отриманих сум аліментів у розмірі 775000,00 грн., суд дійшов висновку, що такі вимоги не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Першочергово суд зазначає, що відкидає посилання сторони відповідача на те, що відповідачка не отримувала грошових коштів за розпискою від 12.06.2023 року, адже відповідачка не заперечує дійсного факту написання нею цієї розписки, а доказів в розумінні ст. 76 ЦПК України, які б відповідали критеріям належності, допустимості, достатності та достовірності, і вказували на факт відсутності отримання відповідачкою коштів від позивача за зазначеною розпискою, стороною відповідача суду не надано.

Суд ураховує, що відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, суд виходить з того, що відповідачем не спростовано зазначеного у розписці факту отримання від позивача коштів в сумі 840000,00 грн., як аліментів на утримання спільної малолітньої доньки сторін.

Разом з цим, суд дійшов висновку, що отримана відповідачкою сума аліментів не підлягає поверненню позивачу, з огляду на наступне.

За змістом ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, зобов`язання у зв`язку з безпідставним набуттям майна виникають за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом.

Водночас, положення ст. 1212 ЦК України слід застосовувати у системному зв`язку з іншими нормами права.

Так, стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Згідно ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Вказана норма закону підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, адже сплату аліментів на користь відповідачки позивач здійснив не за рішенням суду про стягнення аліментів, а добровільно, в результаті чого відповідачка склала розписку про отримання коштів.

Закон встановлює два виключення із правила визначеного ст. 1215 ЦК України щодо неможливості повернення безпідставно отриманих сум аліментів: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів, при цьому тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Сторона позивача не посилалась на наявність будь-якої рахункової помилки при здійсненні оплати, але убачає недобросовісність з боку набувача (відповідачки).

Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.

ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

У цій справі стороною позивача не доведено факту недобросовісності відповідачки під час отримання нею суми аліментів від позивача, адже убачається, що сторони після припинення шлюбно-сімейних відносин дійшли обопільної згоди про те, що дитина проживатиме разом з матір`ю і відповідно батько шляхом здійснення авансового платежу сплатив аліменти наперед до повноліття дитини.

Деякий час після здійснення оплати дівчинка дійсно проживала з матір`ю і відсутні будь-які докази про те, що відповідачка під час отримання коштів діяла недобросовісно знаючи наперед, що донька не буде проживати із нею та місце проживання дитини буде визначне разом з батьком.

Зміна дитиною місця проживання і її подальше проживання з батьком не може бути визнано судом наслідком невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, оскільки постановою Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2024 року у справі №754/17374/24 закрите провадження у справі відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 184 КУпАП щодо подій, які відбулись в ніч з 13 на 14 листопада 2024 року, у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, відсутні правові підстави для стягнення їх з відповідачки на користь позивача як безпідставно набутих.

Суд встановивши, що оплату аліментів на користь відповідачки позивач здійснив добровільно, за відсутності рахункової помилки та факту недобросовісності при цьому набувача, дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення безпідставно отриманих сум аліментів в розмірі 775000,00 грн. не підлягають до задоволення.

Разом з цим, суд зазначає, що згідно 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, всі кошти, які були передані позивачем відповідачці згідно розписки від 12.06.2023 року, відповідачка має витрачати виключно за їх цільовим призначенням в інтересах доньки з розрахунку 5000,00 грн. на місяць.

Статтею 186 СК України передбачено, що контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці.

Таким чином, убачається, що відповідачка зобов`язана витрачати отримані від позивача кошти виключно в інтересах дитини, а позивач має право на звернення до органу опіки та піклування для здійснення зазначеним органом контролю за цільовим витрачанням сплачених позивачем аліментів на утримання дитини.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, Конвенцією про права дитини, Законом України «Про охорону дитинства» ст.ст. 7, 8, 150, 179, 180, 181, 182, 184, 186, 191, 192 СК України, ст.ст. 1212, 1215 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих сум аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 7990 (сім тисяч дев`ятсот дев`яносто) грн. 00 коп., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 22.04.2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення в частині стягнення суми платежу в межах одного місяця підлягає негайному виконанню.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складений 08.12.2025 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_11 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Суддя -