УХВАЛА

4 липня 2025 року

м. Київ

справа № 403/16180/12

провадження № 61-7230ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 7 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради, Комунальне підприємство «Жилсервіс-2», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Катерина Юріївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Юрченко Лариса Леонідівна, Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, про визнання права власності, визнання недійсними розпорядження, свідоцтва про право власності на житло, договорів дарування, скасування державної реєстрації права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальне підприємство «Жилсервіс-2», про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

6 червня 2025 року ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку подала до Верховного

Суду касаційну скаргуна рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська

від 14 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 7 травня

2025 року, повний текст якої складено 8 травня 2025 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу

(далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинного бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає касаційну скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку, адреса електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Однак у касаційній скарзі не зазначено відомостей про наявність або відсутність

у заявника електронного кабінету.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинного бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб).

Заявник у касаційній скарзі вказує Дніпровську міську раду третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, проте відповідно до судових рішень Дніпровська міська рада є відповідачем.

Крім того учасником справи є виконавчий комітет Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради, проте у касаційній скарзі відомостей про цього учасника не зазначено.

За таких обставин заявнику необхідно подати уточнену редакцію касаційної скарги в частині найменування учасників справи та їх процесуального статусу у справі.

Пунктами 4, 6 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинного бути зазначено: рішення (ухвала), що оскаржується; клопотання особи, яка подає скаргу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

ОСОБА_1 ,яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , заявляє клопотання про скасування рішення Бабушкінського районного

суду м. Дніпропетровська від 14 травня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 7 травня 2025 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради, Комунальне підприємство «Жилсервіс-2», приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка К. Ю., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Юрченко Л. Л., Комунальне підприємство «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради, про визнання права власності, визнання недійсними розпорядження, свідоцтва про право власності на житло, договорів дарування, скасування державної реєстрації права власності, та направлення справи на новий розгляд до Дніпровського апеляційного суду.

Таке клопотання заявника не відповідає статті 409 ЦПК України, тому потребує уточнення, оскільки зі змісту касаційної скарги вбачається, що заявник не погоджується з оскаржуваними судовими рішеннями в частині вирішення первісного позову та просить їх скасувати з направленням на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, що суперечить процесуальним наслідкам скасування судових рішень.

Тому така редакція клопотання підлягає уточненню.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинного бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судових рішень пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено висновок щодо застосування норми права, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржених судових рішень сформованій практиці у подібних правовідносинах.

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права, щодо якої відсутній висновок, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Оскаржуючи судові рішення, зазначені у пункті 1 частини першої

статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судових рішень.

Такий висновок щодо застосування аналогічних норм Господарського процесуального кодексу України викладений у постанові Верховного Суду

від 12 листопада 2020 року у справі № 904/3807/19.

Підставою касаційного оскарження заявник визначає пункт 1 частини другої

статті 389 ЦПК України, зазначаючи перелік постанов Верховного Суду, в яких викладено висновки про застосування норм права у подібних правовідносинах, що не враховані в оскаржуваних судових рішеннях.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник також вказує пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Водночас заявник не зазначає, які саме докази суди попередніх інстанцій не дослідили та які обставини, що мають суттєве значення, суди встановили на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору

у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Касаційна скарга заявника містить клопотання про звільнення її від сплати судового збору з посиланням на те, що єдиним її доходом є щомісячна грошова допомога на дитину з інвалідністю. На підтвердження вказаних доводів заявник додала до клопотання медичний висновок про дитину-інваліда віком до 18 років, довідку про отримання (неотримання) допомоги на дитину з інвалідністю від 27 травня

2025 року, згідно з якою з 31 грудня 2024 року заявнику призначено щомісячну грошову допомогу на дитину з інвалідністю.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до частин першої, третьої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Згідно з частинами першою, другою статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу за попередній календарний рік фізичної особи, яка подає позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;

ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Тлумачення статті 136 ЦПК України та статті 8 Закону України «Про судовий збір» свідчить, що підставою для відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати, є врахування судом майнового стану сторони.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах. Особливо це стосується порушення заявником процедури касаційного провадження.

При вирішенні питання про відстрочення, розстрочення або звільнення від сплати судового збору майновий стан сторони (належні стороні майнові права та обов`язки) має визначатися судом з урахуванням обставин справи, зокрема спроможності заявника сплатити судовий збір та стадію, на якій перебуває розгляд справи на певний момент. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою для відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення сторони від сплати судового збору.

Однак довідка про отримання (неотримання) допомоги на дитину з інвалідністю

та обставини, на які посилається заявник як на підставу звільнення від сплати судового збору, не відображають її майновий стан.

Доказів на підтвердження обставин, передбачених частиною першою статті 8 Закону України «Про судовий збір», зокрема відомостей щодо розміру свого доходу за попередній (2024) календарний рік, відсутності у особи права власності

на нерухоме майно, оплатного права користування ним, права власності на транспортні засоби тощо) заявником не надано.

Тому у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору суд відмовляє.

З огляду на наведені заявником у клопотанні обґрунтування, касаційний суд вважає за можливе роз`яснити, що відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону

України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Тому заявник не позбавлена права надати суду відповідні документи, що підтверджують її статус як законного представника дитини з інвалідністю на підтвердження наявності підстав для звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги в частині представництва заявником інтересів такої дитини.

Згідно з підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на рішення суду судовий збір справляється у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви в розмірі оспорюваної суми.

Відповідно до частини четвертої статті 6 Закону України «Про судовий збір» якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» cудовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Первісний позов пред`явлено у 2012 році.

Як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, первісний позов містить п`ять вимог немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру (визнання права власності).

Статтею 13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» встановлено, що розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі на 1 січня

2012 року становив 1 073 гривень.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становила 0,1 розміру мінімальної заробітної плати.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (абзац 2

частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір»).

Отже за подання касаційної скарги в частині вирішення п`яти вимог немайнового характеру підлягає сплаті судовий збір у розмірі 1 073 грн (1 073 * 0,1 * 5 * 200%).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України у позовах про визнання права власності на майно або його витребування ціна позову визначається вартістю майна.

Подана касаційна скарга та зміст оскаржуваних судових рішень не містить відомостей щодо ціни позову (вартості спірної квартири).

Варто звернути увагу, що без надання заявником відомостей щодо дійсної ціни позову, касаційний суд позбавлений можливості визначити розмір судового збору, який підлягає сплаті за подання касаційної скарги в частині оскарження майнової вимоги за первісним позовом.

За таких обставин заявнику необхідно надати докази, які б підтвердили вартість спірної квартири, вказати ціну позову, сплатити судовий збір за подання касаційної скарги, виходячи з 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви майнового характеру, яка становила 1 відсоток ціни позову, але не менше

0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, сплатити судовий збір за оскарження в касаційному порядку судових рішень в частині вирішення вимог немайнового характеру у розмірі 1 073 грн.

Судовий збір за подання касаційної скарги має бути зараховано за платіжними реквізитами: отримувач коштів - ГУК у місті Києві/Печерський район/22030102,

код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) - 899998, номер рахунку отримувача (стандарт IBAN) - UA0026007, код класифікації доходів бюджету - 22030102, найменування податку, збору, платежу - «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір».

За таких обставин заявнику необхідно подати до Верховного Суду виправлену касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 ЦПК України; надати копії цієї скарги відповідно до кількості учасників справи та документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Оскільки касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених

статтею 392 ЦПК України, вона відповідно до вимог частини другої

статті 393 ЦПК України залишається без руху.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , про звільнення

від сплати судового збору відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськавід 14 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 7 травня 2025 року залишити без руху.

Надати заявнику десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення зазначених недоліків.

У разі невиконання у встановлений судом строк вимоги цієї ухвали в частині визначення підстав касаційного оскарження, касаційний суд як підставу касаційного оскарження пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, при вирішенні питання про відкриття касаційного провадження не врахує.

У разі невиконання у встановлений судом строк інших вимог цієї ухвали скарга вважатиметься неподаною і підлягатиме поверненню заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко