Справа № 367/9163/21
Провадження №2/367/666/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

11 грудня 2025 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Шестопалової Я.В.,

при секретарі Пронченко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпінь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, встановлення режиму окремого проживання, стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

До Ірпінського міського суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, встановлення режиму окремого проживання, стягнення грошових коштів.

Позов мотивує тим, що 12.05.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, про що було складено актовий запис № 467200. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва 13 листопада 2018 року у справі № 759/2935/18 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. До вступу в шлюб позивач на праві приватної власності володів нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1 . Відповідно до договору купівлі-продажу від 06.07.2000 року Позивач продав своє майно - квартиру АДРЕСА_1 та на момент вступу в шлюб, особисто володів грошовими коштами в сумі 480 000 гривень (курс валют станом на квітень 2008 року - 95000 доларів США). За час шлюбу сторони придбали рухоме та нерухоме майно, зокрема - квартиру, право власності на яку зареєстровано за позивачем 14 квітня 2008 року на підставі кредитного договору №181/П/РП/2008-840, за яким ВАТ КБ «Надра» надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 82 869 доларів США 51 цент, під заставу майнового права оціночною вартістю 882 585 гривень 97 копійок з відсотковою ставкою 13,29% річних. Предмет іпотеки/майно - квартира АДРЕСА_2 , квартира 83,7 кв. метрів, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 09. Перший внесок за квартиру було сплачено позивачем, за рахунок раніше проданого нерухомого майна, двома платіжками - 349300 гривень (від 14.04.2008) та 125400 гривень (від 17.03.2008) - на загальну суму 474700 гривень. В період часу з 2008 року по 2014 рік позивач особисто сплачував грошові кошти відповідно до Іпотечного договору кожного місяця без затримок. Так, 14.07.2014 відповідно до іпотечного договору було здійснено перерахунок виплат за договором та встановлено суму до сплати по кредиту - 507143 гривні 99 копійок, щомісячний платіж починаючи з 14.07.2014 року до 13.04.2028 року в сумі 6328 гривень 58 копійок (погашення тіла кредиту + погашення відсотків по кредиту). Починаючи з лютого 2015 до по теперішній час позивач сплачує грошові кошти по іпотечному договору в сумі 6328 гривень 58 копійок - загалом 81 місяць - на загальну суму 512 614 гривень, без урахувань податків та комісії банку при сплаті. З моменту початку окремого проживання подружжя по дату направлення позовної заяви позивач сплатив за договором іпотеки 512 614 гривень. Відповідач весь цей час жодного разу не сплачувала коштів по договору. Згідно звіту про незалежну оцінку майна, здійснену ТОВ «Європейський центр працевлаштування» від 01 жовтня 2021 року вартість квартири АДРЕСА_3 становить 2 202 286 (два мільйони двісті дві тисячі двісті вісімдесят шість) грн. З початку 2015 року позивач розірвав будь-які зв?язки з відповідачем та проживав окремо. 13.11.2018 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано та подружжя продовжило проживати окремо один від одного спільно володіючи нерухомим майном - квартирою.

З огляду на викладене, просить суд: визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу майна подружжя право власності на 3/4 квартири АДРЕСА_4 , зареєстрована 14.07.2014 року на підставі договору іпотеки серія та номер №5614, виданого 14.07.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П.; визнати за ОСОБА_2 , в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/4 квартири АДРЕСА_4 , зареєстрована 14.07.2014 року на підставі договору іпотеки серія та номер №5614, виданого 14.07.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П.; постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання в період часу з 01 лютого 2015 року по 13 листопада 2018 року; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , грошові кошти, в сумі 256 307 (двісті п?ятдесят шість тисяч триста сім) гривень - як плату за 1/2 суми сплати ОСОБА_3 по іпотечному договору в період часу з лютого 2015 по листопад 2021 та судові витрати.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2021 року було передано дану справу судді Шестопаловій Я.В.

Ухвалою від 01 лютого 2022 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження.

Від представника відповідача ОСОБА_4 20.10.2022 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому просили частково задовольнити позов, визнавши за позивачем 60% спірної квартири, а за відповідачем - 40% квартири, в іншій частині позову відмовити. Заперечили щодо встановлення режиму окремого проживання подружжя. Вказали, що позивачем не доведено, що перший платіж за квартиру було здійснено за особисті кошти позивача.

Ухвалою від 29 листопада 2023 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явились. До суду представник позивача ОСОБА_5 подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити без участі позивача та його представника.

Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялись про час, дату і місце проведення судового засідання, причини неявки суду не повідомляли.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України).

Враховуючи те, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, керуючись частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12.05.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, про що було складено актовий запис № 467200.

У шлюбі народилась дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року у справі № 759/2935/18 шлюб між сторонами було розірвано.

За час перебування у шлюбі було придбано квартиру АДРЕСА_4 , дата державної реєстрації: 08.07.2014 року. Право власності зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №23973430 від 08.07.2014 року.

Зазначену квартиру було придбано на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 08.07.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Аверс-Сіті», в особі Генерального директора ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюком М.В. за № 961 від 08.07.2014 року.

14.04.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №181/П/РП/2008-840, за яким ВАТ КБ «Надра» надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 82 869 доларів США 51 цент з відсотковою ставкою 13,29% річних.

14.07.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, за яким з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №181/П/РП/2008-840, позивачем було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 , площею 83,7 кв. метрів, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 09.

Згідно графіку до кредитного договору №181/П/РП/2008-840 від 14.04.2008 року, щомісячний платіж по кредитному договору починаючи з 14.07.2014 року до 13.04.2028 року становить 6328 гривень 58 копійок на загальну суму 507143 гривні 99 копійок.

Згідно звіту про незалежну оцінку майна, здійснену ТОВ «Європейський центр працевлаштування» від 01 жовтня 2021 року вартість квартири АДРЕСА_3 становить 2 202 286 (два мільйони двісті дві тисячі двісті вісімдесят шість) грн.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, сторона позивача просить відступити від рівності часток з підстав, передбачених ч. 3 ст. 70 СК України.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Частиною 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майно, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно роз`яснень, викладених в абзаці четвертому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).

Обов`язок, передбачений ст. 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ст. 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Разом з тим, стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами наявності підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності.

Водночас сторона відповідача у відзиві стверджувала, що позивачем не доведено належного виконання ним обов`язків по утриманню сина, шляхом сплати аліментів з листопада 2018 року та виконання ним обов`язку по вихованню сина. Однак сама відповідачка на підтвердження зазначених обставин жодного доказу не надала.

У свою чергу, посилання позивача на те, що перший внесок за спірну квартиру у сумі 474700 грн. позивачем було сплачено за його особисті кошти, які отримані від відчуження належного йому нерухомого майна, суд не приймає до уваги, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наведених обставин. При цьому спірна квартира набута позивачем 08 липня 2014 року, тобто у період перебування у шлюбі з відповідачкою, доказів, які б підтверджували факт придбання квартири за особисті кошти, позивач не надав. За таких обставин, позивачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, тому спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за можливе в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_4 , та визнати за ОСОБА_2 , в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_4 .

Поряд із цим, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на нерухоме майно, виникає зобов`язання у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились особисті кошти кожного із подружжя у рахунок погашення кредитних зобов`язань.

Судом встановлено, що погашення кредитних зобов`язань за кредитним договором №181/П/РП/2008-840 здійснюється позивачем ОСОБА_1 .

Відповідно до Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом.

У результаті придбання подружжям майна в кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подружжя, хто підписав кредитний договір.

Отже, за загальним правилом майно, придбане подружжям у кредит, є спільною власністю чоловіка та дружини.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, внаслідок поділу майна між подружжям, відповідач окрім 1/2 спірного майна отримує і 1/2 боргових зобов`язань позивача, що повністю кореспондується зі ст. 23 Закону України «Про іпотеку», в якій зазначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Тобто, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. При цьому поділ спільного майна, зокрема іпотечного, не є розпорядженням ним, оскільки в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності. Із урахуванням зазначеного, перебування нерухомості в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя та не порушує прав іпотекодержателя (Постанова Верховного Суду від 08.07.2019 по справі №522/17048/15-ц та Постанова Верховного Суду від 03.06.2020 по справі №201/6412/17).

Необхідно також відмітити, що наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого під час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки в розумінні вимог ст. 57 СК України, спірна квартира не є особистою приватною власністю позивача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок відповідача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника. Верховний Суд указує, що суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно, придбане подружжям під час перебування у шлюбі та за кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї, підлягає поділу між ними в рівних частинах (постанова Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19).

Також, Верховний Суд вважає, що в результаті поділу предмету застави, в даному випадку - іпотеки, між подружжям і фактичної зміни виду спільної власності зі спільної сумісної на спільну часткову, права заставодержателя не порушуються (постанова Верховного Суду від 15.07.2019 у справі № 521/19174/15-ц (провадження № 61-28655св18).

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Згідно із ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Таким чином, оскільки кредитний договір від 21.12.2006 було укладено позивачем в інтересах сім`ї, майно (грошові кошти), одержано за вказаним кредитним договором, використано в інтересах сім`ї, розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов`язань за кредитом.

Отже, оскільки позивач виконав солідарний обов`язок подружжя, то останній має право на зворотну вимогу (регрес) до відповідачки у рівній частці виконаного обов`язку подружжя.

Зокрема, в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» надано роз`яснення, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

У постанові від 30.06.2020 у справі №638/18231/15-ц Велика Палата Верховного Суду сформувала правовий висновок про те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Той факт, що сторони не врахували відповідних боргових зобов`язань при укладенні договору про поділ майна подружжя, не може доводити відсутність цих спільних боргових зобов`язань колишнього подружжя. Таким чином правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 205/5882/18 зазначено, що за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність. При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

У постанові від 05.10.2021 у справі № 755/16464/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду зазначив, що посилання відповідача на ті обставини, що кредит погашався позивачем після припинення шлюбних відносин не мають правового значення, оскільки вирішальним у цьому випадку є факт отримання сторонами кредитних коштів на придбання спірного нерухомого майна саме у період їх перебування у шлюбі.

Крім того, на необхідності поділу боргів подружжя вказує у своїх висновках Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постанові від 08.07.2020 у справі №465/275/16-ц, зокрема зазначивши, що до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Оскільки подружжям отримано у кредит для придбання спільного майна та проведення у ньому капітального ремонту, то і кредитні кошти є об`єктом спільної сумісної власності, тому борг з їх повернення є спільним боргом подружжя.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 05.10.2021 у справі № 755/16464/20 зазначено, що борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Унаслідок придбання подружжям квартири в кредит, боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц.

Отже, практика Верховного Суду зводиться до того, що виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково), є підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Відповідно до статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Абзацом 2 ч. 2 статті 543 ЦК України передбачено, що солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Згідно з частиною 4 вказаної статті виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Отже, розірвання шлюбу не змінює та не припиняє існування тих боргових зобов`язань, які виникають з правочинів, які були вчинені в інтересах сім`ї, у випадку якщо питання про поділ цих зобов`язань не було вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, а тому подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 1/2 частини боргу за іпотечним договором у розмірі 256 307,00 грн. підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині встановлення режиму окремого проживання подружжя, суд зазначає наступне.

Як було встановлено судом, між сторонами шлюб було розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2018 року у справі № 759/2935/18.

Так, згідно з частиною 2 статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до частини третьої статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Статтею 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Інститут встановлення режиму окремого проживання подружжя врегульовано статтями 119, 120 СК України.

Згідно із частиною першою статті 119 СК України суд може постановити рішення про встановлення режиму окремого проживання подружжя за заявою подружжя або позовом одного з них, передумовою встановлення такого режиму є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно.

Виходячи із системного аналізу положень глави 11 СК України, режим окремого проживання подружжя і припинення шлюбу шляхом його розірвання мають, у тому числі, правові наслідки, які є спільними для обох інститутів: 1) встановлення режиму особистої приватної власності на майно, набуте у відповідний період відсутності шлюбних відносин та дії режиму окремого проживання подружжя, розпорядження цим майном без врахування обмежень, які визначені статтею 65 СК України; 2) презумпція походження дитини не від чоловіка у випадку, якщо вона народжена дружиною після спливу десяти місяців після встановлення режиму окремого проживання подружжя (частина друга статті 120 СК України), яка відповідає аналогічній презумпції дитини, народженої після спливу десяти місяців після припинення шлюбу (частина друга статті 122 СК України) - в обох випадках у чоловіка не виникають права та обов`язки як батька дитини, зокрема й аліментні зобов`язання.

Режим окремого проживання подружжя має строковий характер. Відповідно до частини другої статті 119 СК України режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

На відміну від розірвання шлюбу, встановлений судом режим окремого проживання подружжя може бути припинений, у тому числі, у разі поновлення сімейних відносин, зважаючи на припинення причин, які зумовили неможливість або небажання одного з подружжя чи обох з подружжя проживати спільно або зміну ставлення до них з боку подружжя.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні положень статей 119, 120 СК України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер.

Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди.

Вирішуючи заяву в порядку статті 119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

Таким чином, із тлумачення норм ст. 119 СК України можна зробити висновок, що вони поширюється тільки на майбутнє.

Також у постанові КЦС ВС від 10 квітня 2019 року у справі № 721/1177/15-ц, касаційний суд чітко вказав: коли спір стосується вже поділу майна подружжя, ст. 119 СК України застосовувати не можна. Тому той із подружжя, хто заперечує факт придбання майна під час спільного проживання в зареєстрованому шлюбі, повинен спростувати презумпцію спільного майна подружжя для застосування положень ч. 6 ст. 57 СК України.

Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що шлюбні відносини між подружжям припинені ще до винесення рішення Святошинським районним судом м. Києва від 13 листопада 2018 року, а саме з 01 лютого 2015 року.

За таких обставин суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту окремого проживання подружжя з мотивів, наведених вище.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 76, 77, 81, 141, 258, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, встановлення режиму окремого проживання, стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири (реєстраційний номер 09) загальна площа 83,70 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , що зареєстрована 14.07.2014 року на підставі договору іпотеки серія та номер №5614, виданого 14.07.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П.

Визнати за ОСОБА_2 , в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири (реєстраційний номер 09) загальна площа 83,70 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , що зареєстрована 14.07.2014 року на підставі договору іпотеки серія та номер №5614, виданого 14.07.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчук С.П.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини грошових коштів, сплачених за кредитним договором в період з лютого 2015 по листопад 2021 року у сумі 256 307,00 грн. (двісті п?ятдесят шість тисяч триста сім гривень 00 копійок).

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 074,39 грн. (вісім тисяч сімдесят чотири гривні 39 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Відомості про учасників справи згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 .

Суддя: Я.В. Шестопалова