Справа № 344/7304/25
Провадження № 2/344/3079/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Польської М.В.,

секретаря Соляник Т.І.,

за участю

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника третьої особи Заріцької І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся у квітні 2025р. в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що шлюб, який був укладений між сторонами 25.09.2012р., між сторонами було розірвано за рішенням Івано-Франківського міського суду. Син почав проживати з матір`ю. Позивач наполягає щодо визначення місця проживання з батьком, оскільки відповідач за станом здоров`я не може самостійно його виховувати.

На стадії підготовчого провадження у судовому засіданні 22.08.2025р. відповідач визнала позовні вимоги, відзив на позов не подавала.

Ухвалою суду від 15.10.2025р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач в режимі відеоконференцзв`язку вимоги позову підтримав. Додатково зазначив, що син після розірвання шлюбу близько року вже проживає з батьком, до розірвання проживав періодично з матір`ю, періодично з батьком.

Представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник третьої особи надала до суду висновок.

Відповідач у судовому засіданні 22.08.2025р. визнала позовні вимоги, відзив на позов не подавала, на подальші судові засідання не з`являлася, причини неявки не повідомляла, пояснень по суті позовних вимог не надала. Разом з тим, при спілкуванні з Органом опіки та піклування вона не заперечила вимоги батька щодо визначення місця проживання дитини з ним.

Суд після визнання позову відповідачем роз`яснив право вирішення питання в позасудовому порядку, оскільки спір між сторонами відсутній, визнання позову не прийняв та продовжив судовий розгляд.

Суд, отримавши пояснення сторони позивача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, враховуючи таке..

Між сторонами був укладений шлюб 25.09.2012р., який було розірвано за рішенням Івано-Франківського міського суду від 03.04.2025р. (а.с.18). Під час шлюбу у сторін народився ІНФОРМАЦІЯ_3 син ОСОБА_4 (а.с.12).

При цьому, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в судовому рішенні від 03.04.2025р., позивач вказувала на те, що сторони вже не проживають близько двох років, спору щодо місця проживання дитини немає, дитина проживає з позивачем.

Отже, син сторін, якому на даний час 4 роки, проживав з матір`ю на час подання позову та до ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу і спору щодо цього батьки не мали.

Позивач у позовній заяві наполягав щодо визначення місця проживання з батьком, оскільки відповідач за станом здоров`я не може самостійно його виховувати (а.с.2 позову), проте не висловлювався в змісті позовної заяви про те, що син проживає на час звернення до суду разом з батьком. У судовому засіданні, участь в якому позивач брав через ВКЗ, він додатково зазначив, що після розірвання шлюбу близько року дитина проживає з батьком, до розірвання проживав періодично з матір`ю, періодично з батьком.

Проте, суд критично оцінює такі пояснення, у зв`язку з тим, що шлюб розірвано у квітні 2025 року, з позовом про визначення місця проживання дитини позивач звернувся у квітні 2025р., судове засідання в якому давав пояснення позивач щодо проживання дитини з батьком відбулося у листопаді 2025 року, а отже один рік протягом якого проживає хлопчик з батьком після розірвання шлюбу, ще не настав.

Щодо доводів сторони позивача про стан здоров`я відповідача та як наслідок неможливості проживання дитини з матір`ю, то стороною позивача долучено до справи виписки з медичної карти відповідача ОСОБА_3 у січні 2021р. (період післяродового лікування), у березні-квітні 2025 року (а.с.13-17). Разом з тим, відповідача не визнано недієздатною чи обмежено дієздатною, іншого матеріали справи не містять.

Водночас, за нормами ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків, а при досягнення 10р., також і за згодою самої дитини, при цьому якщо батьки проживають окремо, то місце проживання дитини, яка досягне 14 років буде визначатися нею самостійно.

Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Встановлено, що на час звернення до суду з цим позовом та під час судового розгляду за домовленістю батьків між собою дитина проживає з позивачем.

Проте, визнання відповідачкою позову про визначення місця проживання дитини у таких правовідносинах суперечить закону та може порушувати права, свободи чи інтереси малолітньої дитини, а тому таке визнання не може бути прийняте судом.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, предметом спору є визначення місця проживання малолітньої дитини, якій 4 роки.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України).

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Судом встановлено, що саме на час звернення до суду та під час судового розгляду за домовленістю батьків дитина проживає з позивачем. Відповідач під час судового розгляду не заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила їх задовольнити. Суд дійшов висновку, що беззаперечне визнання відповідачкою позову у цій справі, її процесуальна поведінка під час судового розгляду, а також встановлені судом у справі обставини свідчать про те, що сторони між собою дійшли згоди відносно того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, а тому задоволення матеріально-правової вимоги позивача у такій ситуації є недоцільним та таким, що не призведе до виникнення бажаних позивачем наслідків, оскільки такі вже досягнуті сторонами з урахуванням їх домовленості між собою.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24), від 10 грудня2024 року у справі №299/8679/23 (провадження № 61-14033св24).

А у постанові від 15 січня 2025 року справа № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24) ВС зазначив, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою.

Разом з тим, батьки не позбавлені права домовленості щодо спільного спілкування з дітьми чи за певною визначеністю, а також про їх участь у вихованні, фінансової чи іншої щодо потреби для дітей та їх інтересів тощо. Позивач письмових домовленостей з відповідачем про визначення місця проживання за період після набрання рішення суду законної сили про розірвання шлюбу не надав, а до ухвалення рішення у даній справі його доводи про те, що дитина проживала з ним до розірвання шлюбу, спростовується обставинами встановленими судовим рішенням у іншій цивільній справі.

У відповідних положеннях Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено (ст.3,5,9) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім зацікавленим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

У справі «Мамчур проти України» (п. 100) зазначається, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France), заява № 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. І Х., зазначеній вище, пп. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року) (п.136) інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року).

28.10.2025р. Орган опіки та піклування надіслав до суду витяг з рішення міськвиконкому від 17.10.2025р. №1136, яким надано висновок у справі про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , 2021 р.н. з батьком ОСОБА_1 (а.с.55-59).

Суд не погоджується з обґрунтованістю такого висновку та доцільністю проживання дитини з батьком, оскільки Органом опіки та піклування не враховано по-перше те, що згідно даних медичної документації дитини на обстеження та огляд супроводжує саме мати та бабуся (зі сторони матері), батько з лікарем не контактував, дитину на огляд не супроводжував (період 2024-2025 років). Не враховано те, що з серпня 2023 року при відвідуванні дитини дошкільної групи (садочок) ОСОБА_6 приводить і забирає мама і бабуся, а батько - дитячий заклад не відвідував. По-друге Органом опіки та піклування не враховано головне і те, що мати хлопчика не заперечує щодо проживання сина з батьком, що у висновках Органом опіки та піклування щодо подібних спірних питань, рекомендація надавалась суду щодо недоцільності визначення місця проживання дитини з одним з батьків у разі, якщо інший не заперечував стосовно цього, тобто за відсутності спору між батьками. Звідси, з висновком Органом опіки та піклування наданий рішенням МВК від 17.10.2025р. у даній цивільній справі суд не погоджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі наведеного, ст. ст. 141, 142, 157-161 СК України та керуючись ст. ст. 3,4,13, 89, 263-265, 268 Цивільно-процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та підписано 12 грудня 2025 року.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА