ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 755/838/25

провадження № 61-7773св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року в складі судді Мазурок О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2025 року в складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В.,

Історія справи

Короткий зміст заяви

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про встановлення факту смерті, заінтересовані особи: Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Дніпровський ВДРАЦС у м. Києві), Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - ГУ ПФУ в м. Києві).

У вказаній заяві ОСОБА_1 просив встановити факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 січня 2025 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано заявнику в п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали усунути зазначені у ній недоліки заяви.

Суд першої інстанції вказав, що до поданої заяви не надано документа, що посвідчує особу заявника, а також копію довідки про присвоєння йому реєстраційного номеру облікової картки платника податків. Тому на виконання вимог ухвали про залишення позову без руху заявникові слід подати належним чином завірені копії вказаних документів.

Крім того, зі змісту заяви вбачається, що заявник просить встановити факт смерті громадянина України, але доказів на підтвердження цієї обставини матеріали заяви не містять, зокрема, до заяви не додано копії паспорта громадянина України ОСОБА_3 та довідки про присвоєння йому реєстраційного номеру облікової картки платника податків.

При цьому встановлення факту смерті можливо, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, обставини, за яких настала смерть і факт неможливості реєстрації органом державної РАЦС факту смерті.

До заяви про встановлення факту смерті заявником не додано копію лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_3 (форма № 106/о), адже відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.

Таким чином, на виконання вимог ухвали заявникові слід надати копію лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_3 (форма № 106/о), яке видане закладом охорони здоров`я, засвідчену у встановленому законом порядку, або докази неможливості надання таких документів.

Підставою для проведення державної реєстрації смерті, відповідно до зазначеного закону є звернення заявника до органу державної реєстрації актів цивільного стану. У разі відмови компетентного органу проведення державної реєстрації смерті особи, така відмова (бездіяльність) може бути оскаржена в адміністративному порядку. Отже, зверненню до суду з заявою про встановлення факту смерті у певний час, має передувати звернення заявника до органу РАЦСу із заявою про реєстрацію смерті особи, після одержання відмови органу РАЦС у реєстрації факту смерті, заявник має право звернутися до суду з заявою про встановлення факту смерті особи в певний час. Проте заявник не надав до суду підтвердження свого звернення до органу РАЦС з проханням про проведення державної реєстрації смерті або письмової відмови відділу державної реєстрації актів цивільного стану у проведення такої реєстрації, що є обов`язковою передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту смерті. Крім того, при зверненні заявника до органів РАЦС, останній також перевіряє, чи не проведена реєстрація смерті особи.

Також суд звернув увагу на те, що у матеріалах заяви відсутні будь-які докази поховання ОСОБА_3 (дозвіл на поховання, довідка кладовища про захоронення, витрати понесені на поховання /придбання ритуальних речей, послуг, тощо).

Суд наголосив, що для сприяння всебічного, повного та об`єктивного встановлення всіх обставин справи, заявнику необхідно надати суду оригінали всіх документів на підтвердження обставин, викладених у заяві про встановлення факту смерті. У разі неможливості надання оригіналів навести обґрунтовані підстави. У разі надання копій відповідних документів - завірити належним чином та пояснити їх походження.

Встановлення факту смерті може тягнути вагомі правові наслідки, в тому числі майнового характеру, тому суд не може підійти формально до вирішенні відповідного питання.

Крім іншого, суд першої інстанції вказав, що при зверненні до суду із заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_3 заявник не зазначив у заяві, чи є у померлого діти або близькі родичі, які, у випадку їх наявності, мають бути зазначені в заяві як заінтересовані особи. Заявник також має повідомити суд про те, чи порушує встановлення цього факту права та інтереси третіх осіб та чи пов`язано з подальшим вирішенням спору про право.

Вказані обставини виключають можливість суду відкрити провадження у справі і призначити справу до розгляду по суті. При цьому вимога суду про усунення недоліків заяви не є порушенням права на справедливий судовий захист.

29 січня 2025 року до суду на виконання вимог ухвали про залишення заяви без руху від представника заявника ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті визнано такою, що не подана, та повернуто суб`єкту звернення.

Суд першої інстанції зазначив, що підставами для залишення позовної заяви без руху слугувало: необхідність подання заявником належним чином завірених копій документів, що підтверджують особу заявника та довідки про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків; не надання до заяви копії паспорта громадянина України ОСОБА_3 та довідки про присвоєння йому реєстраційного номеру облікової картки платника податків, про наявність якого зазначав заявник; необхідність подання заявником копії лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_3 (форма № 106/о), виданого закладом охорони здоров`я, засвідченого у встановленому законом порядку, або доказів неможливості надання таких документів; необхідність подання заявником підтвердження свого звернення до відділу державної реєстрації актів цивільного стану з проханням про проведення державної реєстрації смерті або письмової відмови відділу державної реєстрації актів цивільного стану у проведення такої реєстрації, що є обов`язковою передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту смерті; також у матеріалах заяви відсутні будь-які докази поховання ОСОБА_3 (дозвіл на поховання, довідка кладовища про захоронення, витрати понесені на поховання /придбання ритуальних речей, послуг, тощо).

На виконання вимог ухвали суду від 24 січня 2025 року представник заявника направив заяву про усунення недоліків, а також надав суду: копію паспорта та реєстраційного номеру облікової картки платника податків заявника, копію договору довічного утримання та копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Проте станом на 31 січня 2025 року заявник проігнорував зазначені в ухвалі суду від 24 січня 2025 року недоліки щодо: надання копії паспорта громадянина України ОСОБА_3 та довідки про присвоєння йому реєстраційного номеру облікової картки платника податків; копію лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_3 (форма № 106/о), виданого закладом охорони здоров`я, засвідченого у встановленому законом порядку, або докази неможливості надання таких документів; підтвердження свого звернення до відділу державної реєстрації актів цивільного стану з проханням про проведення державної реєстрації смерті або письмової відмови відділу державної реєстрації актів цивільного стану у проведення такої реєстрації; докази поховання ОСОБА_3 (дозвіл на поховання, довідка кладовища про захоронення, витрати понесені на поховання /придбання ритуальних речей, послуг, тощо).

В кожному випадку заявник при зверненні до суду із заявою повинен, як дотримуватися норм процесуального законодавства, так і очікувати, що ці норми застосовуються.

Оскільки заявник не в повному обсязі усунув недоліки заяви у строк, встановлений судом, заяву ОСОБА_1 слід вважати неподаною та повернути заявнику.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 16 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року - без змін.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції правильно встановив, що разом з заявою про встановлення факту смерті заявником не було надано належним чином завірені копії документів, що підтверджують особу заявника та довідки про присвоєння реєстраційного номеру облікової картки платника податків; до заяви не було додано копії паспорта громадянина України ОСОБА_3 та довідки про присвоєння йому реєстраційного номеру облікової картки платника податків, про наявність якого зазначає заявник; заявникові слід було надати копію лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_3 (форма № 106/о), виданого закладом охорони здоров`я, засвідченого у встановленому законом порядку, або докази неможливості надання таких документів; заявник не надав до суду підтвердження свого звернення до відділу державної реєстрації актів цивільного стану з проханням про проведення державної реєстрації смерті або письмової відмови відділу державної реєстрації актів цивільного стану у проведення такої реєстрації, що є обов`язковою передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту смерті; також у матеріалах заяви відсутні будь-які докази поховання ОСОБА_3 (дозвіл на поховання, довідка кладовища про захоронення, витрати понесені на поховання /придбання ритуальних речей, послуг, тощо).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не вирішив клопотання заявника про витребування доказів, суд апеляційної інстанції відхилив, адже процесуальні дії, в тому числі і вирішення клопотань, можуть відбуватись лише за прийнятими до провадження суду заявами, поданими відповідно до норм ЦПК України. Оскільки подана заява не відповідала вимогам статті 318 ЦПК України, суд першої інстанції правомірно не прийняв її до провадження, а відповідно і не вирішував клопотань, пов`язаних з її подальшим розглядом.

Суд апеляційної інстанції вважав, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до власного тлумачення заявником норм законодавства.

При цьому за загальним правилом повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У червні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 . Просить ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для розгляду заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

ухвала суду першої інстанції про повернення заяви, яка залишена без змін постановою апеляційного суду, постановлена без урахування фактичних обставин справи, всупереч приписам цивільного процесуального законодавства та позбавляє заявника можливості судового захисту як такого. Як на момент звернення до суду, та і до цього часу ОСОБА_1 не має документального підтвердження факту смерті ОСОБА_3 і відповідно позбавлений можливості зняти заборону на відчуження належної йому на праві власності квартири. При цьому встановлення факту смерті ОСОБА_3 необхідно заявникові для отримання свідоцтва про смерть вказаної особи та захисту своїх майнових прав;

при поверненні заяви суд першої інстанції вказав на неусунення недоліків, які такими не є, адже їх усунення перебуває поза волею заявника і їх усунути самотужки без участі суду заявник об`єктивно не має можливості, про що було зазначено як у самій заяві від 29 січня 2025 року, так і в апеляційній скарзі;

посилання апеляційного суду на те, що за загальним правилом повернення заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення, не має на меті забезпечення доступу до правосуддя та захисту порушеного права громадянина, є формальною відпискою. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо розгляду заяви ОСОБА_1 не узгоджуються з приписами частини другої статті 2 ЦПК України;

на виконання вимог ухвали суду від 24 січня 2025 року в строк, наданий судом, представник заявника подала заяву від 29 січня 2025 року про усунення недоліків заяви про встановлення факту смерті разом із додатками, а саме: копією паспорта та довідки про присвоєння йому реєстраційного номеру облікової картки платника податків заявника, копією договору довічного утримання. У цій заяві було розлого аргументовано позицію заявника щодо кожного пункту названих судом недоліків, зокрема щодо: надання копії паспорта громадянина України ОСОБА_3 та довідки про присвоєння йому реєстраційного номера облікової картки платника податків; надання копії лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_3 (форма № 106/о); підтвердження свого звернення до відділу державної реєстрації актів цивільного стану з проханням про проведення державної реєстрації смерті або письмової відмови відділу державної реєстрації актів цивільного стану у проведення такої реєстрації; відсутності будь-яких доказів поховання ОСОБА_3 (дозвіл на поховання, довідка кладовища про захоронення, витати понесені на поховання / придбання ритуальних речей, послуг тощо), проте суд вказане проігнорував.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 755/838/25 та витребувано справу із суду першої інстанції.

У липні 2025 року матеріали справи № 755/838/25 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2025 року справу призначено судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 01 липня 2025 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).

Позиція Верховного Суду

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України)

Cуд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (частини третя, четверта статті 49 ЦК України).

Під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (частини перша - третя статті 294 ЦПК України).

У статті 318 ЦПК України викладені вимоги до змісту заяви, згідно яких, у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року у справі № 569/4466/23 (провадження № 61-6986св23) зроблено висновок, що «законодавець визначив на рівні процесуального закону особливості пов`язані із розглядом справ окремого провадження. Такі особливості проявляються в тому, що при розгляді справ не застосовуються положення щодо змагальності (стаття 12 ЦПК України) та меж судового розгляду (статті 13 ЦПК України). Законодавець в справах окремого провадження наділив суд можливістю за власною ініціативою витребувати необхідні докази; тільки в окремих випадках законодавець встановив необхідність подання разом із заявою доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини (наприклад, в частині другій статті 318 ЦПК України); у частині третій статті 297 ЦПК не міститься вимоги разом із заявою про визнання фізичної особи недієздатною подати докази, що підтверджують викладені в заяві обставини; з урахуванням того, що законодавець в справах окремого провадження наділив суд можливістю за власною ініціативою витребувати необхідні докази та у частині третій статті 297 ЦПК не міститься вимоги разом із заявою подати докази, частина друга статті 83 ЦПК України не має застосовуватися до випадків подання заяви про визнання фізичної особи недієздатною. Таким чином, суди зробили помилковий висновок про визнання неподаною та повернення заяви. Тому оскаржені судові рішення слід скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі».

У справі, що переглядається:

при зверненні до суду із заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_1 просив встановити факт смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, разом із заявою ОСОБА_1 подав до суду клопотання про витребування доказів, а також копії доказів, які були в його розпорядженні (а. с. 2-59);

ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 січня 2025 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху та запропоновано заявнику в п`ятиденний строк з дня отримання копії ухвали усунути вказаній у ній недоліки (а. с. 66-68);

29 січня 2025 року до суду на виконання вимог ухвали суду про залишення заяви без руху від представника заявника ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків разом з додатками (а. с. 71-76);

ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті визнано такою, що не подана, та повернуто суб`єкту звернення. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 31 січня 2025 року заявник проігноровав зазначені в ухвалі суду від 24 січня 2025 року недоліки щодо: надання копії паспорта громадянина України ОСОБА_3 та довідки про присвоєння йому реєстраційного номеру облікової картки платника податків; копію лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_3 (форма № 106/о), виданого закладом охорони здоров`я, або докази неможливості надання таких документів; підтвердження свого звернення до відділу державної реєстрації актів цивільного стану з проханням про проведення державної реєстрації смерті або письмової відмови відділу державної реєстрації актів цивільного стану у проведення такої реєстрації; докази поховання ОСОБА_3 (дозвіл на поховання, довідка кладовища про захоронення, витрати понесені на поховання / придбання ритуальних речей, послуг, тощо) (а. с. 92-93);

постановою Київського апеляційного суду від 16 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року - без змін. На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції правильно встановив, що із заявою про встановлення факту смерті заявником не було надано належним чином завірені копії необхідних документів (про які зазначав суд першої інстанції в ухвалі про залишення заяви без руху). Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не вирішив клопотання заявника про витребування доказів, суд апеляційної інстанції відхилив, адже процесуальні дії, в тому числі і вирішення клопотань, можуть відбуватись лише за прийнятими до провадження суду заявами, поданими відповідно до норм ЦПК України. Оскільки подана заява не відповідала вимогам статті 318 ЦПК України, суд першої інстанції правомірно не прийняв її до провадження, а відповідно і не вирішував клопотань, пов`язаних з її подальшим розглядом (а. с. 117-119).

Колегія суддів зауважує, що:

законодавець визначив на рівні процесуального закону особливості пов`язані із розглядом справ окремого провадження. Такі особливості проявляються в тому, що при розгляді справ не застосовуються положення щодо змагальності (стаття 12 ЦПК України) та меж судового розгляду (статті 13 ЦПК України). Законодавець в справах окремого провадження наділив суд можливістю за власною ініціативою витребувати необхідні докази;

тільки в окремих випадках законодавець встановив необхідність подання разом із заявою доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини (наприклад, в частині другій статті 318 ЦПК України);

проте суди безпідставно не врахували аргументи ОСОБА_1 про неможливість отримання та надання суду доказів, про які зазначали суди в оскаржених судових рішеннях, а також подання ним клопотань про витребування доказів й вірогідність отримання таких доказів судом під час розгляду справи;

за обставин, які склались у цій справі, суд першої інстанції повинен був відкрити провадження у справі про встановлення факту смерті ОСОБА_3 і в межах відкритого провадження надавати оцінку доводам заяви ОСОБА_1 по суті, а також обґрунтованості клопотань про витребування доказів. Водночас суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, безпідставно залишив заяву про встановлення факту смерті без руху і надалі передчасно повернув її заявникові, фактично вдавшись в обговорення обґрунтованості доводів заяви по суті до відкриття провадження у справі (на стадії вирішення питання про відкриття провадження).

Таким чином, суди зробили помилковий висновок про визнання неподаною та повернення заяви.

Відповідно до частини четвертої статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

За таких обставин оскаржені судові рішення слід скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, ухвалені без додержання норм процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

З урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2025 року скасувати.

Справу № 755/838/25 направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 31 січня 2025 року та постанова Київського апеляційного суду від 16 травня 2025 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко