ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/326/25 Номер провадження 22-ц/814/3191/25Головуючий у 1-й інстанції Рудалєва Л. В. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Чумак О.В.,

суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент»

на заочне рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05 травня 2025 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» (далі ТОВ «ФК «Процент») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що між ТОВ «ФК «Процент» (кредитор) та відповідачем 12 лютого 2024 року було укладено електронний договір про надання споживчого кредиту № 7115, відповідно до умов якого відповідач отримав у борг кошти у сумі 5 000,00 грн на строк 365 днів та зобов`язувався повернути отримані кошти та сплатити відсотки за користування ними. Пунктом 1.2. Кредитного договору встановлено процентну ставку у розмірі 2,5% за кожен день користування кредитом (912,5% річних). Однак відповідач свої зобов`язння не виконав у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Процент» заборгованість за кредитним договором № 7115 від 12 лютого 2024 року по нарахованим та несплаченим процентам у розмірі 41 150 гривень 00 копійок за період з 12 лютого 2024 року по 07 січня 2025 року.

Заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05 травня 2025 рокупозов ТОВ «ФК «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Процент» заборгованість за Кредитним договором № 7115 від 12 лютого 2024 року за нарахованими та несплаченими відсотками у сумі 24 050 гривень 00 копійок за період з 12 лютого 2024 року до 07 січня 2025 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Процент» судовий збір у сумі 1 415 гривень 65 копійок та витрати на правову допомогу у сумі 3 000 гривень 00 копійок.

З рішенням суду не погодився ТОВ «ФК «Процент» таоскаржив його в апеляційному порядку. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що відповідач ознайомився та підписав кредитний договір, тобто погодився з його умовами, в тому числі щодо розміру процентної ставки 2,5% в день. Вважає, що оскільки кредитний договір укладався після набрання чинності змін до Закону України «Про споживче кредитування» 24 грудня 2023 року, та до Кредитного договору не вносилися жодні зміни щодо процентної ставки, то правових підстав для перерахунку денної процентної ставки не має. Відповідач не спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, не надав належних, допустимих та достатніх доказів на спростування його правильності. Крім того, вказує, що суд не має права вирішувати питання про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу з власної ініціативи.

Згідно частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що ціна позову становить 41150 грн. 00 коп. та беручи до уваги положення частини 13 статті 7, статті 369 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Згідно частини 1 статі 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позову, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для перегляду правильності рішення суду в іншій частині.

З матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2024 року між ТОВ «ФК «Процент» (кредитор) та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 7115 (далі кредитний договір) (а.с.12-16), відповідно до умов якого позивач як кредитор надав відповідачу у борг кошти, які відповідач був зобов`язаний повернути та сплатити відсотки за користування ними.

Сума кредиту становить 5000,00 грн (пункт 1.1 кредитного договору), процентна ставка за користування кредитом 2,5 % в день (пункт 1.2 кредитного договору), строк кредитування 365 днів (пункт 1.3 кредитного договору).

Кредитний договір підписаний відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором (а.с.16).

Згідно з графіком погашення кредиту, який є невід`ємною частиною кредитного договору, станом на дату повернення кредиту 11 лютого 2025 року - сума платежу складає 50 625,00 грн (а.с.17).

12 лютого 2025 року кредитні кошти у сумі 5 000,00 грн були перераховані відповідачу (а.с.19).

Відповідно до виписки з особового рахунку відповідача, наданої ПАТ «ПУМБ» на виконання ухвали суду про витребування доказів, вказані кредитні кошти були отримані відповідачем (а.с.64-68).

Зі змісту детального розрахунку заборгованості відповідача за кредитним договором, наданим позивачем, станом на 07 січня 2025 року заборгованість складає: 5 000,00 грн тіло кредиту, 41 150,00 грн проценти за користування кредитом.

Відповідно до частин 1, 2 статті207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

З наявного в матеріалах справи кредитного договору № 7115 від 12 лютого 2024 року вбачається, що він підписаний позивачем та ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором 741633, з зазначенням його особистих даних: серії та номера паспорту, РНОКПП, адреси реєстрації та проживання, електронної адреси, номеру телефону.

Тобто Кредитний договір № 7115 від 12 лютого 2024 року відповідає вимогам щодо форми договору та є укладеним.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті1048 ЦК України).

Частиною 2 статті1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 6 та 7 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи підтверджується укладення між сторонами кредитного договору № 7115 від 12 лютого 2024 року та погодження його умов.

Відповідно до умов договору грошові кошти у розмірі 5 000 грн надані відповідачу строком на 365 днів, зі стандартною процентною ставкою 2,5% від суми кредиту за кожний день користування кредитом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів не виконав, жодних платежів в рахунок сплати заборгованості не здійснив.

Згідно розрахунку наданого позивачем з 12 лютого 2024 року до 07 січня 2025 року проценти за користування кредитними коштами нараховувалися за ставкою 912,5% річних, тобто 2,5 % у день.

Колегія суддів звертає увагу, що кредитний договір № 7115 від 12 лютого 2024 року укладений після внесення змін до Законом України «Про споживче кредитування», які набрали законної сили 24 грудня 2023 року.

Так, відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

Згідно пункту 17 Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати:

протягом перших 120 днів - 2,5 %;

протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Враховуючи набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» 24.12.2023, перші 120 днів до 22.04.2024, наступні 120 днів до 20.08.2024.

За вказаних обставин до правовідносин, які виникли на підставі кредитного договору № 7115 від 12 лютого 2024 року підлягають застосуванню вищезазначені положення законодавства.

Тобто з 23 квітня 2024 року фінансова установа мала право нараховувати проценти у розмірі, що не перевищує 1,5 % на день, а з 20 серпня 2024 року 1% на день.

За вказаних обставин колегія суддів погоджується з розрахунками проведеними судом першої інстанції.

Надаючи оцінку доводам наведеним в апеляційній скарзі стосовно того, що кредитний договір укладався після набрання чинності змін до Закону України «Про споживче кредитування» 24 грудня 2023 року, та до Кредитного договору не вносилися жодні зміни щодо процентної ставки, а тому відсутні правові правові підстави для перерахунку денної процентної ставки суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості .

Частиною 2 статті 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частинами 1 та 2 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Оскільки положення укладеного кредитного договору щодо встановлення незмінної процентної ставки у розмірі 2,5 % за кожний день користування кредитом суперечать Закону України «Про споживче кредитування», вони є нікчемними в силу закону.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що підставою для проведення перерахунку заборгованості судом першої інстанції слугувало саме невідповідність умов договору та наданого розрахунку законодавству, а тому відсутність заперечень відповідача щодо наданого розрахунку не є підставою для безумовного задоволення позовних вимог всупереч закону.

Також суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи наведені в апеляційній скарзі щодо зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу з власної ініціативи суду враховуючи часткове задоволення позовних вимог та висновки Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі №760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

За вказаних обставин, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає, що розмір стягнутих судом першої інстанції витрати на правничу допомогу 3000 грн. є співмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послугами.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи. Рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Зважаючи на наведене апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється при розгляді цієї апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» залишити без задоволення.

Заочне рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05 травня 2025 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.В. Чумак

Судді Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук