ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року

м. Київ

Справа № 127/38666/24

Провадження № 61-6132св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Левченка Артема Олександровича на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2025 року в складі судді Сичука М. М. та постанову Вінницького апеляційного суду від 16 квітня 2025 року в складі колегії суддів Сопруна В. В., Матківської М. В., Рибчинського В. П.

у справі за позовом ОСОБА_1 , яка також діє як законний представник в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Вінницької міської ради про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 , яка також діє як законний представник в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, у якому зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина, до якої увійшов гарантійний внесок за об`єкт приватизації в розмірі 380 215,00 грн, що знаходяться на розрахунковому рахунку Вінницької міської територіальної громади.

Позивачі звернулися до Вінницької міської ради з заявами про повернення їм частини гарантійного внеску, до яких також додали нотаріально посвідчені копії свідоцтва про право на спадщину за законом.

Проте Вінницька міська рада листом від 10 вересня 2024 року повідомила, що відмовила позивачам у відшкодуванні гарантійного внеску рішенням 43 сесії 8 скликання Вінницької міської ради від 29 березня 2024 року № 2239 (через відсутність правових підстав).

Просили стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 95 053,75 грн кожному з них як спадкоємцям першої черги після смерті ОСОБА_5 .

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції, постанови апеляційного суду

06 березня 2025 року ухвалою Вінницького міськогосуду Вінницької області закрито провадження в справі. Роз`яснено позивачам їх право звернутися за вирішенням цього спору до Господарського суду Вінницької області.

16 квітня 2025 року постановою Вінницького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка також діє як законний представник в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без задоволення. Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2025 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що спори щодо приватизації державного або комунального майна належать до господарської юрисдикції незалежно від суб`єктного складу сторін спору щодо відчуження майна - як юридичних, так і фізичних осіб. Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 лютого 2018 року в справі № 125/703-16-ц та в постанові від 18 березня 2020 року в справі № 813/2616/18.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

12 травня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Левченко А. О. через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 16 квітня 2025 року, в якій просить їх скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначив порушення норм процесуального права.

Посилається на те, що предметом спору не є укладення, виконання або розірвання договору приватизації. Договір купівлі-продажу між Вінницькою міською радою та спадкодавцем ОСОБА_5 уже припинив свою дію внаслідок його розірвання. Жодна зі сторін не оскаржує умов договору або факт його виконання. Відповідно, позовні вимоги не спрямовані на захист прав у межах договірних зобов`язань з приватизації. Позов спрямований на захист права власності спадкоємців на грошові кошти, які були сплачені спадкодавцем у вигляді гарантійного внеску та залишились у розпорядженні органу місцевого самоврядування після розірвання договору. Після смерті ОСОБА_5 ці кошти увійшли до складу спадщини та підлягають розподілу між спадкоємцями згідно зі статтею 1218 Цивільного кодексу України.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник відповідача зазначив, що відповідно до статті 30 Закону України 18 січня 2018 року № 2269-VIII «Про приватизацію державного та комунального майна» (далі - Закон № 2269-VIII) спори щодо приватизації державного або комунального майна, крім спорів, які виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції адміністративних судів, вирішуються господарським судом у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України).

Оскільки в справі предметом дослідження є питання, чи передбачено положеннями Законом № 2269-VIII повернення гарантійного внеску, сплаченого за об`єкт приватизації спадкоємцям покупця, суди правильно виснували про те, що позов у цій справі належить до господарської юрисдикції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 (а. с. 9).

Спадкоємцями за законом ОСОБА_5 є його дружина ОСОБА_1 та дочки: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Після його смерті відкрилася спадщина за законом, до якої увійшов гарантійний внесок в розмірі 380 215,00 грн, що знаходяться на розрахунковому рахунку Вінницької міської територіальної громади відповідно до довідки виконавчого комітету Вінницької міської ради від 26 січня 2024 року № 01/00/011/5819 та рішення 12 сесії 8 скликання Вінницької міської ради від 24 вересня 2021 року № 593 (зі змінами) «Про розірвання договору купівлі продажу» (зі змінами) про розірвання договору нежитлової будівлі на АДРЕСА_1 , укладеного між Вінницькою міською радою в особі Департаменту комунального майна Вінницької міської ради та ОСОБА_5 , а також повернення спадкоємцям померлого ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 380 215,00 грн, сплачених як гарантійний внесок за об`єкт приватизації, зазначений в пункті 1 цього рішення.

19 грудня 2023 року Департамент комунального майна Вінницької міської ради та Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Будстрой АІ» уклали за результатами електронного аукціону договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - нежитлових будівель на АДРЕСА_1 , за ціною - 6 120 960,00 грн (а. с. 20-22).

12 лютого 2024 року приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Білоус О. Б. видала ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/4 частці гарантійного внеску, що становить 95 053,75 грн (380 215,00 грн * 1/4) (а. с. 23, 25, 27, 30).

14 лютого 2024 року позивачі звернулися до міського голови міста Вінниці із заявами про повернення їм частини гарантійного внеску, до яких також додали нотаріально посвідчені копії свідоцтва про право на спадщину за законом (а. с. 24, 26, 28, 29, 31).

Вінницька міська рада листами відмовила позивачам у відшкодуванні гарантійного внеску на підставі рішення 43 сесії 8 скликання Вінницької міської ради від 29 березня 2024 року № 2239 через відсутність правових підстав (а. с. 47).

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

У рішенні від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04, пункт 24) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) закріпив поняття «суд, встановлений законом», яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.

Суд «встановлений законом» має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Під час вирішення спору насамперед необхідно вирішити питання про його юрисдикційність, а, отже, про належний суд, який має розглядати справу.

Відповідно до змісту позовної заяви, договір купівлі-продажу нежитлових будівель на АДРЕСА_1 , за які було сплачено гарантійний внесок у розмірі 380 215,00 грн, який у подальшому був розірваний у зв`язку із смертю переможця аукціону, був укладений у порядку приватизації комунального майна, що регулюється положеннями Закону № 2269-VIII.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з пунктами 1, 2 і 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності; справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Згідно з частиною першою статті 30 Закону № 2269-VIII, який набрав чинності з 07 березня 2018 року та є чинним на час звернення позивачів до суду, спори щодо приватизації державного або комунального майна, крім спорів, які виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції адміністративних судів, вирішуються господарським судом у порядку, встановленому ГПК України, крім випадків, коли сторони погодили передачу таких спорів на вирішення міжнародному комерційному арбітражу відповідно до частини дванадцятої статті 26 цього Закону.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року в справі № 813/2616/18 виснувала, що за загальним правилом спори щодо приватизації комунального майна відносяться до юрисдикції господарських судів. Винятки з цього правила можливі, якщо спори щодо приватизації виникають із публічно-правових відносин і тоді, коли ці спори, як чітко через сполучник «та» прописано в законі, віднесені до компетенції адміністративних судів. Відповідно до статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на спори, пов`язані з приватизацією. Отже, за загальним правилом спори щодо приватизації державного або комунального майна належать до господарської юрисдикції незалежно від суб`єктного складу сторін спору щодо відчуження майна - як юридичних, так і фізичних осіб.

Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від18 грудня 2019 року в справі № 559/2664/15-ц зазначила, що господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за умови наявності у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом. Господарські суди вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори, пов`язані з приватизацією державного та комунального майна (крім спорів про приватизацію державного житлового фонду).

Відтак з урахуванням характеру спірних відносин справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а пред`явлення позову, зокрема, фізичною особою, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, не змінює правової природи юридичного спору та в цьому випадку не є підставою для вирішення його в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, врахувавши наведені висновки, правильно виснував про закриття провадження в справі, оскільки позовні вимоги в цій справі мають розглядатися в порядку господарського судочинства.

Посилання представника позивачки в касаційній скарзі на те, що спір у справі виник зі спадкових правовідносин, є безпідставними, оскільки в справі встановлено, що позивачки вже отримали свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на гарантійний внесок і спір з щодо між сторонами відсутній.

Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права, власної оцінки доказів та незгоди з судовими рішеннями і спростовуються матеріалами справи.

Суд враховує позицію ЄСПЛ, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain), пункт 29.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Левченка Артема Олександровича залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2025 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 16 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. М. Ситнік В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська