Справа № 504/5039/24
Номер провадження 2-о/504/149/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2025с-ще Доброслав

Доброславський районний суд Одеської області у складі:

судді Литвинюк А.В.

за участю секретаря судового засідання Данько Т.В.

представника заявниці ОСОБА_1 та представника заінтересованої особи ОСОБА_2 , адвоката Врони Андрія Валентиновича (в режимі відеоконференції)

представника заінтересованої особи ОСОБА_3 ,

адвоката Сороколет Станіслава Івановича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за заявою ОСОБА_1 , яка діє в особі представника ОСОБА_4 , заінтересовані особи: Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту сумісного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,-

встановив:

06.12.2024 року представник ОСОБА_1 , адвокат Врона Андрій Валентинович звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 (посвідка № НОМЕР_2 , орган, що видав 5103 від 04.02.2021 року, РНОКПП: НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_5 (паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Білгород-Дністровським РВ УМВС України в Одеській області від 21.05.2003 року, РНОКПП: НОМЕР_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), починаючи з 2012 року по 07.03.2024 року.

В обґрунтування заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу представник заявниці зазначив, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 від 13.11.2007 року, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було розірвано 12.10.2007 року. Втім, після розірвання шлюбу у 2007 році, через декілька років, а саме з 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 знову вирішили проживати разом однією сім`єю перебуваючи у сімейних стосунках (без реєстрації шлюбу), вести спільне господарство, проживаючи разом за адресою: АДРЕСА_1 .

У згаданій заяві про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу вказано, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 від 12.12.2007 року з офіційним перекладом на українську мову, у ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є спільна донька ОСОБА_8 (на даний час ОСОБА_9 , внаслідок одруження та зміни прізвища), що на думку представника заявниці свідчить про сімейні стосунки останніх. Також, на думку представника заявниці, факт проживання однією сім`єю та ведення спільного життя підтверджується фотокартками, на яких зображена сім`я ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Як вказано представником заявниці, ОСОБА_5 призваний на військову службу по мобілізації з 28.05.2022 року на підставі Указу Президента № 89/2022 «Про загальну мобілізацію». Відповідно до Військового квитка НОМЕР_8 , ОСОБА_5 з 03.03.2024 року проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20.03.2024 року, 07.03.2024 року, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебував в районі населеного пункту Тоненьке, Покровського району, Донецької області пішов на завдання та до теперішнього часу його місце знаходження не відоме. Натомість, актом службового розслідування № 1412 від 15.04.2024 року встановлено, що факт зникнення безвісти ОСОБА_5 підтвердився, стався під час проходження служби за контрактом в ЗСУ та пов`язаний з виконанням військового обов`язку військової служби в ЗСУ, та не пов`язаний з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення і не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Зникнення безвісти сталося під час бойових дій із забезпеченням заходів з національної безпеки і оборони Батьківщини та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії з боку збройних сил російської федерації на території Донецької області. Відтак, на теперішній час, ОСОБА_5 вважається безвісно відсутнім.

Необхідність встановлення факту спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу обґрунтовано тим, що встановлення відповідного факту має юридичне значення для заявниці, адже від встановлення даного факту залежить виникнення права останньої на виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби ОСОБА_5 за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.12.2024 року, справу розподілено судді Литвинюк А. В.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 29.01.2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні о 10 годині 00 хвилин 20.03.2025 року в приміщенні Комінтернівського районного суду Одеської області, розташованому за адресою: Одеська область, Одеський район, с-ще Доброслав, вул. Захисників Маріуполя, 51 (зала судових засідань № 2).

17.03.2025 року представником Міністерства оборони України, ОСОБА_10 через систему «Електронний суд» було подано до суду клопотання про залишення заяви без розгляду, в якому останній просив залишити без розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування необхідності залишення відповідної заяви про встановлення факту, що має юридичне значення представник Міністерства оборони України вказав, що військова частина НОМЕР_1 є суб`єктом правовідносин щодо виплати грошового забезпечення зниклих безвісти військовослужбовців, що рахуються у списках особового складу частини по день виключення зі списків особового складу. Тому, для отримання грошового забезпечення ОСОБА_5 заявниці потрібно встановити саме факт перебування на утриманні ОСОБА_5 , а не факт проживання однією сім`єю, про що заявницею не заявлено. Натомість, право на отримання грошового забезпечення ОСОБА_5 мають його повнолітні діти, які проживають разом з ним, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_4 , які не залучені до участі у справі, їхня позиція щодо поданої заяви відсутня. На думку представника Міністерства оборони України, вказане свідчить про наявність спору про право на отримання грошового забезпечення ОСОБА_5 членами сім`ї, утриманцями, відтак, суд має з`ясувати хто перебуває на утриманні ОСОБА_5 та повне коло осіб, що мають право на отримання грошового забезпечення.

Також, на думку представника Міністерства оборони України, рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу вплине на права та обов`язки військової частини НОМЕР_1 , що виплачує грошове забезпечення.

Підсумовуючи, представник Міністерства оборони України, ОСОБА_10 зазначив, що враховуючи, що між ОСОБА_6 , членами сім`ї, утриманцями ОСОБА_5 , військовою частиною НОМЕР_1 наявний або може виникнути спір, пов`язаний з доведенням наявності підстав для отримання грошового забезпечення, належного зниклому безвісти ОСОБА_5 , тому суд має залишити заяву без розгляду.

Ухвалою Доброславського районного суду Одеської області від 07.05.2025 року, внаслідок розгляду клопотання представника Міністерства оборони України, ОСОБА_10 , про залучення заінтересованих осіб по цивільній справі, відповідно клопотання було задоволено та залучено в якості заінтересованих осіб до участі у розгляді зазначеної цивільної справи: військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_9 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) та ОСОБА_3 (1952 року народження), які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

16.10.2025 року представник Міністерства оборони України, ОСОБА_10 , через систему «Електронний суд» звернувся до суду з відзивом, в якому виклав заперечення проти задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення. Так, у відзиві вказано, що ОСОБА_7 не може претендувати на отримання частки грошового забезпечення військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , який зник безвісти 07.03.2024 року у зв`язку з тим, що вона не належить до жодної категорії осіб, передбаченої Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постановою КМУ № 884 до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти.

Також, представник Міністерства оборони України зазначив, що ОСОБА_7 , вважаючи, що має право на отримання частини грошового забезпечення мала звернутися до військової частини за отриманням частини грошового забезпечення ОСОБА_5 та лише у разі відмови у його наданні, зокрема, з підстав відсутності доказів, які підтверджують факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, звернутися до суду із заявою про встановлення такого факту.

У відзиві, окрім того, звернуто увагу суду на те, що заявницею не надано достатніх у сукупності належних доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, побуту, придбання товарів для сімейного користування, крім декількох фото та довідки про зареєстроване місце проживання.

17.11.2025 року від представника Міністерства оборони України, ОСОБА_10 , через систему «Електронний суд» надійшла до суду заява про розгляд справи без його участі.

21.11.2025 року представник заінтересованої особи ОСОБА_3 , адвокат Сороколет Станіслав Іванович, через систему «Електронний суд» також звернувся до суду з клопотанням про залишення заяви без розгляду.

01.12.2025 року представник заявниці ОСОБА_1 , адвокат Врона Андрій Валентинович, через систему «Електронний суд» надав додаткові пояснення, в яких просив задовольнити заяву ОСОБА_1 з підстав, викладених у ній.

До судового засідання 12.12.2025 року представник заявниці Короткої Маріанни та заінтересованої особи ОСОБА_2 , адвокат Врона Андрій Валентинович з`явився, просив відхилити доводи заяв представників про залишення справи без розгляду щодо наявності спору про право та задовольнити заяву ОСОБА_1 про встановлення факту сумісного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

До судового засідання 12.12.2025 року представник заінтересованої особи ОСОБА_3 , адвокат Сороколет Станіслав Іванович з`явився, заперечував щодо задоволення заяви ОСОБА_1 та встановлення факту сумісного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, просив врахувати доводи заяви про залишення заяви розгляду, оскільки існує спір про право.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, у відповідності до вимог ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України), що підтверджується матеріалами судової справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку учасників справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд, керуючись законом і правосвідомістю, дійшов наступного висновку.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У ч. 1 ст. 13 ЦПК України також визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А частина третя цієї ж статті прямо передбачає, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно з ч. 1, 2, 7 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Частинами 1, 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ст. 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Такі висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 11.09.2024 року в справі № 335/4669/23 (провадження № 61-8050св24), від 17.06.2024 року в справі № 753/21178/21 (провадження № 61-15630св23) та інших.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.04.2019 року в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) виснувала, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому, закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Так, на підтвердження факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_5 суду було надано:

? Копію перекладу з румунської мови на українську мову свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_6 від 13.11.2007 року, посвідченого 07.11.2024 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 14476, 14477;

? Копію перекладу з румунської мови на українську мову свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 від 12.12.2007 року, посвідченого 09.04.2024 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гладких О. Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 10934, 10935;

? Копії фотокарток;

? Копію заяви ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , посвідченої 02.11.2024 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г. П. та зареєстрованої в реєстрі за № 3058, 3059, 3060, 3061.

? Копію довідки про склад сім`ї, зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/ будинку станом на 22.05.2024 року;

? Копію акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 23.05.2024 року.

За приписами ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (надалі СК України), сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 року № 5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно вимог ч. 4 ст. 3 СК України, сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Обов`язковою умовою для визнання членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є ведення чоловіком та жінкою спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Наявність або відсутність обставин та фактів встановлюється на підставі доказів сторін, якими відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України є письмові, речові і електронні докази, висновки експертів, показання свідків.

Положеннями ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Під час судового розгляду заявницею не доведено та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 як жінки та чоловіка, тобто наявність сім`ї, зокрема, що заявниця з ОСОБА_5 постійно спільно проживали, мали спільний бюджет, харчування, мали спільні витрати на купівлю майна спільного користування, брали участь в утриманні житла, ремонті, тобто відсутнє підтвердження реальності сімейних відносин між ними.

Так, на підставі копії довідки про склад сім`ї, зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/ будинку станом на 22.05.2024 року та копії акта обстеження матеріально-побутових умов проживання від 23.05.2024 року, неможливо встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу у період з 2012 року до 07.03.2024 року, адже вказані документи було складено тільки у 2024 році після зникнення безвісти ОСОБА_5 .

Щодо наданих суду фотознімків, то такі не містять відомостей про день, час та місце зйомки. Поряд з цим, фотознімками зафіксовані епізодичні моменти, які не є доказами спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5 однією сім`єю у проміжок часу з 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У заяві, посвідченій 02.11.2024 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г. П. та зареєстрованій в реєстрі за № 3058, 3059, 3060, 3061 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 підтвердили, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 перебувають у сімейних стосунках та проживають разом однією сім`єю (без реєстрації шлюбу) з 2012 року, ведуть спільне господарство, проживаючи разом за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас, суд зауважує, що згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанова Верховного Суду від 12.12.2019 року у справі № 466/3769/16-ц).

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому, має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 11.12.2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12.12.2019 року у справі № 490/4949/17, від 18.12.2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24.01.2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09.11.2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03.11.2022 року у справі № 361/4744/19.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету для якої необхідне його встановлення.

Представник ОСОБА_1 , адвокат Врона Андрій Валентинович, у заяві про встановлення факту сумісного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу вказав, що встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу, має юридичне значення для заявниці, адже від встановлення даного факту залежить виникнення права останньої на виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби ОСОБА_5 за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.

Судом встановлено, що згідно копії військового квитка серії НОМЕР_8 від 15.11.1988 року, складеного російською мовою, ОСОБА_5 у 2022 році призваний на військову службу по мобілізації на підставі Указу Президента № 89/2022 «Про загальну мобілізацію» та з 03.03.2024 року проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20.03.2024 року, 07.03.2024 року, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебував в районі населеного пункту Тоненьке, Покровського району, Донецької області пішов на завдання та до теперішнього часу його місце знаходження не відоме.

Як вбачається з копії акту службового розслідування № 1412 від 15.04.2024 року, факт зникнення безвісти сержанта ОСОБА_5 , стрільця 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу стрілецької роти НОМЕР_10 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , який стався 09.03.2024 року біля населеного пункту Тоненьке, Покровського району, Донецької області, підтвердився. Факт зникнення безвісти сержанта ОСОБА_5 , стрільця 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу стрілецької роти НОМЕР_10 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , згідно з вимогами ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» стався під час проходження служби за контрактом в Збройних Силах України та пов`язана з виконанням військового обов`язку військової служби в Збройних Силах України, та не пов`язаний з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення і не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження. Зникнення безвісти сталося під час бойових дій із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони Батьківщини та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії з боку Збройних Сил Російської федерації на території Донецької області. Начальнику фінансово-економічної служби головному бухгалтеру військової частини НОМЕР_1 запропоновано розглянути питання щодо поновлення належних виплат сім`ї зниклого безвісти сержанта ОСОБА_5 , стрільця 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу стрілецької роти НОМЕР_10 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 у зв`язку зі зникненням безвісти, відповідно до пункту 2 розділу 30 наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 та Постанови Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року № 884 «Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти» […].

15.03.2024 року на адресу ОСОБА_1 надійшло сповіщення сім`ї (близьких родичів) померлого (загиблого) № 4/819 про те, що її чоловік, сержант ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стрілець 3 стрілецького відділення 1 стрілецького взводу 1 стрілецької роти НОМЕР_10 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 зник безвісти 07.03.2024 року поблизу населеного пункту Тоненьке, Покровського району, Донецької області.

Докази звернення ОСОБА_6 до компетентних органів з метою отримання виплати грошового забезпечення зниклого безвісти ОСОБА_5 в матеріалах справи відсутні.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-XII в редакції від 25.08.2024 року, чинній станом на дату звернення до суду (надалі ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей») визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.

Частиною 1 ст. 9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

У відповідності до ч. 2-4 ст. 9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.

Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.

У разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації - з дня прийняття рішення про проведення такої індексації. Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.

07.06.2018 року наказом Міністерства оборони України № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам в редакції від 05.06.2024 року, чинній станом на дату звернення до суду (надалі - Порядок № 260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.

Розділом ХХХ вказаного Порядку № 260 регулюється питання щодо виплати грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими.

Грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату.

Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим.

Компенсація за невикористані дні відпусток членам сімей військовослужбовців, у разі їх загибелі (смерті), виплачується відповідно до Порядку виплати грошової компенсації за невикористані дні відпусток членам сімей військовослужбовців та поліцейських у разі їх загибелі (смерті), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2024 року № 37 (пункт 2 Розділ ХХХ Порядку № 260).

Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року № 884 в редакції від 02.02.2024 року, чинній станом на дату звернення до суду (надалі - Порядок № 884).

Під терміном «безвісно відсутній військовослужбовець» слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби (пункт 2 Порядку № 884).

Пунктом 3 Порядку № 884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно із пунктом 4 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).

Відповідно до п. 5, 6 Порядку № 884, командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.

У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.

Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.

Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.

Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.

Виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей: військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно; військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).

Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації): до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.

Відповідно до п. 7 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.

У разі письмової відмови однієї з осіб від виплати грошового забезпечення її частка рівномірно розподіляється між іншими особами, які мають право на його одержання.

Міноборони, СБУ, Служба зовнішньої розвідки, Головне управління розвідки Міноборони, Головний орган військового управління Національної гвардії, Адміністрація Держприкордонслужби, Управління державної охорони, Адміністрація Держспецзв`язку, Адміністрація Держспецтрансслужби мають право отримувати з державних реєстрів інформацію щодо осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення військовослужбовців, шляхом доступу до таких реєстрів та/або шляхом електронної інформаційної взаємодії державних електронних інформаційних ресурсів у порядку, встановленому законодавством.

За змістом ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя є шлюб (ч. 1 ст. 36 СК України).

За таких обставин заявниця не має права на таку виплату.

Оскільки заявниця за встановленими обставинами у справі не набула прав подружжя, вона не має права на отримання виплат зазначених нею у заяві, тобто факт, який вона просить встановити не викликає для неї юридичних наслідків.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, встановив, що заявницею не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю, а також, те, що факт, який вона просить встановити не викликає для неї юридичних наслідків, тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 однією сім`єю.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 2, 4, 5, 12, 13, 19, 76, 79, 80, 81, 89, 128, 223, 293, 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

вирішив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка діє в особі представника ОСОБА_4 , заінтересовані особи: Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту сумісного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду безпосередньо або через Доброславський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 12.12.2025 року.

Суддя : Литвинюк А. В.