Віньковецький районний суд Хмельницької області
Справа № 670/401/25
Провадження № 2/670/262/25
26 листопада 2025 року селище Віньківці
Віньковецький районний суд Хмельницької області в складі:
головуючого судді Голуба О.Є.
за участю секретаря судового засідання Сікорської В.О.
представника позивача ОСОБА_1
відповідача не з`явився
представника третьої особи Притуляк В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки і піклування Віньковецької селищної ради, про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів,
Короткий зміст позовних вимог
02.06.2025 до Віньковецького районного суду Хмельницької області надійшла позовна заява представника позивача ОСОБА_2 адвоката Побережної Ірини Володимирівни до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки і піклування Віньковецької селищної ради про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі разом із ОСОБА_3 з 27.02.2009 по 20.06.2011, що підтверджено заочним рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області у справі № 2-171/2011 від 30.05.2011. Рішення набрало законної сили 20.06.2011. У лютому 2010 року позивач знялася з реєстрації місця проживання у м. Донецьк, де проживала із відповідачем, та повернулася у с-ще Віньківці Хмельницької області на постійне місце проживання, що підтверджується відміткою у паспорті позивача. У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідач фактично з часу народження сина (з 2010 року) самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків: не бере участі у вихованні дитини, не провідує сина, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не створює дитині умов для отримання освіти, підготовки до самостійного життя; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню сином загальновизнаних норм моралі; морально та матеріально не підтримує дитину; не купує одяг та взуття, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування; не вітає та не дарує подарунків на день народження та інші свята.
Від народження сина ОСОБА_5 відповідач системно порушує свої батьківські обов`язки, злісно не виконує вимоги Сімейного кодексу України щодо своїх батьківських обов`язків. Син сторін ОСОБА_5 є здобувачем освіти у Віньковецькому ліцеї, навчається у цьому закладі з першого класу. Зарекомендував себе як здібний та старанний учень. Вихованням та забезпеченням усіх потреб дитини займається мати, батько успіхами дитини не цікавиться, жодного разу на батьківських зборах не був і в навчальному закладі не з`являвся. У 2019 році спільний син сторін планував поїздку за межі України для участі у спортивних змаганнях з вільної боротьби. Для такої поїздки необхідна була нотаріально засвідчена згода кожного з батьків ОСОБА_5 . Проте батько ОСОБА_5 такої згоди не надав. Аналогічна ситуація повторилася в 2021 році. Так, відповідно до рішення Виконавчого комітету Віньковецької селищної ради від 16 грудня 2021 № 356 про затвердження висновку служби у справах дітей про затвердження місця проживання малолітнього ОСОБА_4 для його тимчасового виїзду за межі України, вирішено затвердити висновок про підтвердження місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_2 для його тимчасового виїзду за межі України.
Позивач разом з сином ОСОБА_5 , у зв`язку зі здійсненим повномасштабним військовим вторгненням Російської Федерації на територію України, початком ведення агресивної війни проти України та захоплення її територій, з липня 2022 року виїхали за межі території України до ОСОБА_6 . З 25.08.2022 ОСОБА_5 навчається на денній формі навчання у навчальному закладі Глазго.
Просить суд врахувати те, що відповідач з сином не має ніяких відносин від самого народження, більше 15 років не забезпечує його матеріально, ніяким чином не бере участі у житті сина, а син ОСОБА_5 , у свою чергу лише знає про існування біологічного батька, але ніколи не відчував його уваги, турботи та батьківської любові, а тому позивач вважає, що змінити ставлення відповідача до виховання свого сина ОСОБА_5 неможливо. Така поведінка відповідача свідчить про його байдуже ставлення до долі своєї дитини, відтак є всі підстави для задоволення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав.
Оскільки ОСОБА_3 покладених на нього батьківських обов`язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової або будь-якої іншої участі у вихованні сина, позивач просить позбавити його батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 .
Також представник позивача зазначає, що заочним рішення Віньковецького районного суду Хмельницької області по справі № 2-14/11 від 30.05.2011 вирішено стягувати щомісячно, починаючи з 05.04.2011 з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5 аліменти у твердій грошовій сумі по 500 грн, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму доходів громадян до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області у справі №670/193/19 від 22.04.2019 вирішено змінити розмір стягуваних аліментів, встановлений рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 30.05.2011 та стягувати в подальшому щомісячно з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1100,00 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Зазначає, що станом на сьогодні розмір даних аліментів у сумі 1100,00 грн в умовах збільшення цін та прожиткового мінімуму на дитину, не достатньо для матеріального утримання їхнього спільного сина, даних коштів не вистачає навіть на речі першої необхідності, що ставить позивача у скрутне матеріальне становище.

Оскільки дитина знаходиться на повному утриманні матері, а відповідач має добрий стан здоров`я, на його утриманні немає інших осіб, і він має можливість сплачувати аліменти в більшому розмірі, тому просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рух справи в суді та позиція сторін у справі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.06.2025 для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Голуба О.Є.

Ухвалою суду від 06.06.2025 прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Також даною ухвалою за клопотанням представника позивача витребувано інформацію (відомості), що міститься в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, нарахованих фізичній особі, та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи.

Витребувані документи отримано судом 09.07.2025.

Варто зазначити, що судом при відкритті провадження враховано, що однією з позовних вимог у справі є збільшення розміру аліментів та місцем реєстрації позивача є АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до підсудності Віньковецького районного суду Хмельницької області.

Отже, позивач має можливість подавати позов в даній справі за правилами альтернативної підсудності за місцем проживання позивача, що є її правом.

Дана позиція також викладена в постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі №200/11563/18.

Під час відкриття провадження у справі судом також враховано, що відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру №1449123 адреса реєстрації відповідача ОСОБА_3 : АДРЕСА_2 .

Відповідно до «Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», затвердженого наказом Мінрозвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376 Донецький район Донецької області з 07.04.2014 року по теперішній час є тимчасово окупованою територією.

Відтак, згідно з підпунктом 19 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, особливості судових викликів та повідомлень, направлення копій судових рішень учасникам справи, у разі якщо адреса їх місця проживання (перебування) чи місцезнаходження знаходиться на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції, визначаються законами України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції».

Відповідно до ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають електронного кабінету, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання. Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Учасники справи, остання відома адреса місця проживання (перебування) чи місцезнаходження яких знаходиться на тимчасово окупованій території і які не мають електронного кабінету, повідомляються про ухвалення відповідного судового рішення шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади України з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень або шляхом розміщення тексту відповідного судового рішення на офіційному веб-порталі судової влади України з урахуванням вимог, визначених Законом України «Про доступ до судових рішень», у разі обмеження доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень. З моменту розміщення такої інформації вважається, що особа отримала судове рішення.

Враховуючи наведене, відповідач ОСОБА_3 про розгляд справи повідомлявся, шляхом оголошення про виклик до суду на офіційному сайті судова влада відповідно до ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Ухвалою суду від 03.07.2025 за клопотанням представника позивача до матеріалів справи долучено копію розрахунку зі сплати аліментів, підготовче засідання відкладено на 29.07.2025.

28.07.2025 представник Служби у справах дітей Віньковецької селищної ради подала до суду рішення Виконавчого комітету Віньковецької селищної ради від 10.07.2025 № 190 та висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3

29.07.2025 підготовче засідання відкладено на 08.08.2025.

Ухвалою суду від 08.08.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. Судове засідання призначено на 30.09.2025.

17.09.2025 до суду надійшло клопотання від позивача ОСОБА_2 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 26.09.2025 клопотання позивача про участь у справі в режимі відеоконференції задоволено.

Відповідач ОСОБА_3 повторно у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, шляхом оголошення про виклик до суду на офіційному сайті судова влада відповідно до ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

З врахування вищенаведеного порядку повідомлення відповідача про судове засідання, суд зауважує, що ОСОБА_3 належним чином був повідомлений про судові засідання. Клопотання та заяви про відкладення розгляду справи до суду не надходили. Відзив на позов у встановлений судом строк не подав.

З огляду на наведене, з врахуванням думки інших учасників справи, суд, вважає за можливе здійснювати розгляд справи у відсутності відповідача.

В судовому засіданні 30.09.2025 позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала, просила позбавити відповідача батьківських прав, оскільки він від народження сина зовсім не цікавиться дитиною, не допомагає у вихованні сина, не надавав та не надає фінансової допомоги.

В судовому засіданні 30.09.2025 представник позивача Побережна І.В. позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Зазначила, що з моменту народження сина позивача ОСОБА_5 відповідач не виконує батьківських обов`язків. Роману виповнилося повних 15 років, за цей час він не знає що таке батько, жодного разу з ним не зустрічався, не отримував батьківської підтримки і любові. Просить суд звернути увагу, що фактично відповідач з 2010 року самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Він не бере участі у вихованні дитини, не провідує його, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не створює жодних умов дитині для отримання освіти, підготовки до самостійного життя. Не здійснює фінансове утримання свого сина. Батько не виконує свої обов`язки, покладені на нього законом «Про охорону дитинства», Сімейним кодексом та Цивільним кодексом, чим порушує права сина, що і стало причиною звернення позивача із даним позовом до суду.

Окрім того, представник позивача зауважила, що рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 30.05.2011 вирішено стягувати з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5 , аліменти в твердій грошовій сумі щомісячно, по 500,00 грн, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму доходів громадян до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 22.04.2019 вирішено змінити розмір стягуваних аліментів, встановлений попереднім рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 30.05.2011 та стягувати в подальшому аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1100,00 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до розрахунку заборгованості державного виконавця заборгованість відповідача зі сплати аліментів перед позивачем становить 82187,00 грн. Додатково зазначила, що на сьогоднішній час аліменти в розмірі 1100,00 грн є досить незначною сумою, яка не покриває навіть найнеобхідніших та самих примітивних потреб дитини, враховуючи, що утримання дитини є обов`язком як матері так і батька, просить збільшити розмір аліментів до 5000,00 грн та позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_4 .

В судовому засіданні 30.09.2025 представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, органу опіки і піклування Віньковецької селищної ради Притуляк В.В. вважала за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_4 . Зазначила, що згідно складених актів обстеження, проведених депутатами селищної ради, було встановлено, що ОСОБА_3 ніколи не приїздив до сина, жодним чином не цікавився його життям. Хлопчик повністю перебуває на утриманні матері. Тому проти задоволення позовних вимог не заперечує.

В судовому засіданні 30.09.2025 також допитано свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , заслухано пояснення неповнолітнього ОСОБА_4 та його відношення до позовної заяви, оголошено перерву до 21.10.2025.

21.10.2025 судове засідання відкладено на 13.11.2025.

13.11.2025 в судовому засіданні досліджено письмові докази та оголошено перерву до 26.11.2025.

25.11.2025 представник третьої особи органу опіки та піклування Віньковецької селищної ради подала заяву про розгляд справи без участі представника. Проти задоволення позову не заперечує.

26.11.2025 представник позивача Побережна І.В. подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Ухвалою суду від 26.11.2025 постановлено проводити заочний розгляд справи та ухвалення заочного рішення у справі.

Оскільки учасники справи в судове засідання 26.11.2025 не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Заслухавши думку учасників справи, пояснення неповнолітнього ОСОБА_4 , наданих в присутності представника служби у справах дітей Віньковецької селищної ради, пояснення свідків, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив такі обставини та дійшов таких висновків.

Фактичні обставини справи встановлені судом та зміст правовідносин.

Судом встановлено, що заочним рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області у справі № 2-171/2011 від 30.05.2011 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 27 лютого 2009 відділом РАЦС Київського районного управління юстиції м. Донецька, актовий запис № 96. Рішення набрало законної сили 20.06.2011 (а.с.16).

Від шлюбу у сторін є неповнолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 12 травня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Віньковецького районного управління юстиції Хмельницької області (а.с.17).

Відповідно до актового запису про народження № 26 ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та його батьками вказані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.18).

ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України (а.с.14-15).

На підтвердження наявності у власності свого житла позивачем надано договір купівлі-продажу від 04.07.2008 ОСОБА_9 . Відповідно до якого позивачу на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.49).

ОСОБА_4 зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України та витягом з реєстру територіальної громади (а.с.27-28).

Із копії закордонного паспорту та нотаріально посвідченого перекладу документу вбачається, що ОСОБА_2 має посвідку на проживання № НОМЕР_2 видану Об`єднаним королівством (Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії) та дозвіл на працевлаштування (а.с.19-22).

Із копії закордонного паспорту та нотаріально посвідченого перекладу документу вбачається, що ОСОБА_4 має посвідку на проживання № НОМЕР_3 видану Об`єднаним королівством (Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії) (а.с.23-26).

Відповідно до нотаріально посвідченого перекладу довідки, виданої директором школи підтверджено навчання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою АДРЕСА_3 , наразі є учнем, який проходить повний курс навчання у ОСОБА_11 і навчається там з 25.08.2022 (а.с.47-48).

Відповідно до характеристики класного керівника ОСОБА_12 та в.о. директора школи ОСОБА_13 , ОСОБА_4 , 2010 року народження є учнем 9-В класу. Навчається у ліцеї з першого класу, зарекомендував себе як здібний, старанний учень. Має навчальні досягнення високого та достатнього рівнів. Навчається у повну міру своїх сил, швидко запам`ятовує матеріал. На уроках завжди активний, має добрий загальний розвиток. Вихованням та забезпеченням усіх потреб дитини займається мати, батько успіхами дитини не цікавиться. На батьківських зборах жодного разу не був і у навчальному закладі не з`являвся (а.с.29).

Відповідно до характеристики класного керівника ОСОБА_14 виданої 18 вересня 2018 року, ОСОБА_4 є учнем 8-В класу. Навчається у школі з першого класу. Зарекомендував себе як здібний, старанний, активний, комунікабельний учень. Проявляє високий інтерес до навчання. Мати систематично контролює навчання, відповідально ставиться до його виховання, регулярно відвідує батьківські збори (а.с.30).

Рішенням Виконавчого комітету Віньковецької селищної ради Хмельницької області № 356 від 16 грудня 2021 року затверджено висновок служби у справах дітей селищної ради про підтвердження місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 для її тимчасового виїзду за кордон (а.с.33-34).

Заочним рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області у справі № 2-141/11 від 30.05.2011 вирішено стягувати щомісячно, починаючи з 05.04.2011 з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в твердій грошовій сумі по 500 грн, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму доходів громадян до досягнення дитиною повноліття (а.с.35).

Відповідно до довідки про неотримання аліментів відділу ДВС Київського районного управління юстиції міста Донецька від 21 лютого 2012 року визначено, що на підставі матеріалів виконавчого провадження ОСОБА_2 не отримувала аліментів з ОСОБА_3 за період з 01 серпня 2011 року по 31 січня 2012 року згідно з виконавчим листом 2-141 Віньковецького районного суду Хмельницької області (а.с.36).

Відповідно до довідки про неотримання аліментів відділу ДВС Київського районного управління юстиції міста Донецька від 07 серпня 2012 року визначено, що на підставі матеріалів виконавчого провадження ОСОБА_2 не отримувала аліментів з ОСОБА_3 за період з 07 травня 2012 року по 01 серпня 2012 року згідно з виконавчим листом 2-141 Віньковецького районного суду Хмельницької області (а.с.37).

Рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області у справі №670/193/19 від 22.04.2019 вирішено змінити розмір стягуваних аліментів, встановлений рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 30.05.2011 та стягувати в подальшому щомісячно з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1100 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття (а.с.38).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 17.04.2025 №22.07-19953 виданого Донецьким відділом ДВС у Донецькому районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України загальна заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів за період з 01.04.2020 по 01.04.2025 складає 82187,00 грн (а.с.39-40).

Відповідно до акта обстеження умов проживання дитини від 06.03.2019 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 , складеного депутатом селищної ради Хмільовським Б.П. на момент обстеження встановлено, що за даною адресою проживають: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мати, ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , донька, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син. Для виховання, розвитку та проживання дитини створено підходящі умови. Вихованням та доглядом сина займається мати, зі слів сусідів батько у вихованні сина участі не приймає, за даною адресою не з`являється (а.с.41).

Відповідно до акта обстеження депутата Віньковецької селищної ради Томака А.А. проведено огляд житлового приміщення ОСОБА_2 , яка проживає в АДРЕСА_1 з сином ОСОБА_5 . Під час огляду було встановлено, що чоловік ОСОБА_3 не проживає по даній адресі та не приймає участі у вихованні сина (а.с.42).

Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов проживання від 14 квітня 2025 року комісією в присутності ОСОБА_2 обстежено будинок номер АДРЕСА_1 . Обстеженням виявлено, що дана особа дійсно проживає за вище вказаною адресою разом з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_15 (а.с.43).

Відповідно до акта обстеження умов проживання від 15 квітня 2025 року Службою у справах дітей Віньковецької селищної ради проведено обстеження умов проживання за адресою АДРЕСА_1 . Обстеженням встановлено, що для дитини створено необхідні умови, облаштована окрема кімната з місцем для сну, навчання та відпочинку, дитина забезпечена необхідним одягом, взуттям та речами особистого вжитку. Стосунки в сім`ї позитивні, щирі, відкриті, в сім`ї панує взаєморозуміння та повага один до одного (а.с.44).

Відповідно до відомостей Віньковецької селищної ради від 09 квітня 2025 року № 525 за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.45).

Відповідно до довідки КНП «Віньковецький ЦПМСД Віньковецька амбулаторія загальної практики сімейної медицини» від 10 квітня 2025 року ОСОБА_2 була дійсно присутньою на оглядах у лікаря-педіатра з сином ОСОБА_4 , брала активну участь під час укладення декларації, в оздоровленні сина, в проведенні профілактичних щеплень. Батько, ОСОБА_3 на оглядах із сином присутнім не був (а.с.46).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 17.06.2025 №22.7-31096 виданого Донецьким відділом ДВС у Донецькому районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України загальна заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів по виконавчому провадженню №59738269 за період з 01.04.2020 по 01.04.2025 складає 82187,00 грн (а.с.75-77).

З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи відомості про особу ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , за період з 2 кварталу 2024 по 2 квартал 2025 року відсутні (а.с.83).

Органом опіки та піклування Віньковецької селищної ради розглянуто заяву та документи, надані громадянкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , щодо надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав колишнього чоловіка ОСОБА_3 , відносно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за невиконання батьківських обов`язків та з метою звернення до суду.

Рішенням Виконавчого комітету Віньковецької селищної ради Хмельницької області № 190 від 10 липня 2025 року затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_4 (а.с.87).

Як вбачається з висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 , позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З метою захисту прав та інтересів дитини, орган опіки та піклування селищної ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 (а.с.88-89).

З пояснень позивача ОСОБА_2 наданих в судовому засіданні 30.09.2025 в режимі відеоконференцзв`язку вбачається, що відповідач зовсім не цікавиться дитиною, не допомагає у вихованні сина, не надавав та не надає фінансової допомоги. Від народження сторони не підтримували жодних зв`язків, в 2019-2020 позивач написала матері відповідача з метою отримати дозвіл сину для виїзду за кордон для участі у спортивних змаганнях, однак відповідач його не надав. Після 2010 року відповідач жодного разу не приїздив до сина, та не цікавився його життям. Наразі позивач перебуває в іншому шлюбі, разом з сином тимчасово перебуває за кордоном в ОСОБА_6 .

Неповнолітній ОСОБА_4 в судовому засіданні 30.09.2025 в режимі відеоконференцзв`язку в присутності матері, представника органу опіки та піклування а також працівника служби у справах дітей, пояснив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_7 . Батька свого не знає, жодного разу з ним не спілкувався, ні по телефону, ні особисто. Ним повністю опікується мати та її теперішній чоловік, якого він називає батьком. Не заперечує проти позбавлення біологічного батька батьківських прав та вважає за необхідне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно себе. На даний момент проживає закордоном з матір`ю та молодшою сестрою. Фактично за батька сприймає іншого чоловіка матері, якого пам`ятає з дитинства, який ним опікується, відвідував батьківські збори, і який на даний час служить в Збройних силах України. Також зазначив, що в майбутньому у нього не виникне бажання відновити зв`язок із біологічним батьком, бо він його зовсім не знає. Спілкування з родичами біологічного батька ОСОБА_4 також не підтримує.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що є подругою позивачки. Знайомі ще з дитинства, дружать з 2013 року. Дуже добре знає сім`ю ОСОБА_2 . ОСОБА_3 ніколи не бачила, чула від позивачки, що батько сином не цікавиться, не відвідує його, ніякої фінансової чи матеріальної допомоги на сина не надає. ОСОБА_16 хороша мама, гарно виховує дітей, справедлива. Допомагає їй у вихованні сина її теперішній чоловік ОСОБА_17 . Для ОСОБА_18 створені хороші умови для розвитку та зростання, він має окрему кімнату, свій простір. За її спостереженнями мати виховує сина сама, батько ОСОБА_3 ніякої участі у вихованні сина ОСОБА_5 не приймає. Із новим чоловіком матері ОСОБА_19 у хлопчика гарні стосунки, він добре відгукується про нього, називає його батьком.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю позивачки. Коли діти одружилися, пожили трошки в Донецьку, згодом приїхали у Віньківці. Відповідач залишив вагітну жінку і поїхав назад. Згодом приїхав знову, коли її донька народила ОСОБА_20 , і знову поїхав. Ще раз приїхав на хрестини, коли хлопчику було два місяці. Побув тиждень і поїхав знову. Приїхав ще раз в чотири місяці. Більше він не приїжджав, дитини не бачив. ОСОБА_21 повністю перебуває на утриманні матері, вона як бабуся допомагає. Стверджувала, що батько до сина не навідується, жодних контактів з ним не підтримують, жодних подарунків чи гостинців батько сину не передавав. ОСОБА_5 проживає в гарних умовах, забезпечений усім необхідним для комфортного зростання. ОСОБА_3 фінансової допомоги на утримання сина не надавав, кілька місяців в період ще до війни сплачував аліменти на карту, яку донька відкрила на ім`я онука. Участі в розвитку її онука зять не приймає, жодних родинних зв`язків між ними вона не бачить. Також вказала, що ні ОСОБА_3 , ні його родичі жодних родинних зв`язків не підтримують. Наразі її донька має другого чоловіка ОСОБА_19 , внук ОСОБА_22 називає його батьком. У них досить гарні стосунки, ОСОБА_19 приймає активну участі у вихованні її внука. Додатково вказала, що вбачає підстави для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно її онука, оскільки це створює певні труднощі для дитини із виїздом за кордон.

Застосоване судом законодавство. Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимоги ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані (у письмовій або електронній формі, речовими об`єктами, висновками експертів, показаннями свідків), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені.

Щодо позовної вимоги про позбавлення батьківських прав.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Частиною другою статті 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

У ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, повагу до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 СК України).

Відповідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (ч. 2 ст. 157 СК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ч. 1 ст. 165 СК України).

При цьому, положення ст. 166 Сімейного кодексу України передбачають такі правові наслідки позбавлення батьківських прав. Особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що при ухваленні рішення щодо позбавлення батьківських прав на перше місце необхідно ставити якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (постанови Верховного Суду від 07 травня 2025 року у справі №127/15620/24 (провадження №61-16853св24), від 31 березня 2021 року у справі №562/1686/18 (провадження №61-16928св20)).

У правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання слід вирішувати в контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, у постановах Верховного суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі №461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі №545/560/21.

У постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №203/3505/19 (провадження №61-14351св21) вказано, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі №361/2014/22 (провадження №61-9249св24), постанова Верховного Суду 19 лютого 2025 року у справі №147/277/24).

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини.

Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року).

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції.

Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанов Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №404/3499/17).

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №366/2047/18 зазначено, що суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав з урахуванням його поведінки не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21.

При цьому, у постанові від 29.09.2021 по справі № 459/3411/18, провадження № 61-10531св21 Верховний Суд наголосив, що «права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків».

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) 30 червня 2020 року ухвалив рішення у справі «Ilya Lyapin v. russia» (заява № 70879/11), за обставин якої, заявник із 2003 року не проживав разом зі своїм сином 2001 року народження, а з 2004 року не брав участі у вихованні сина та лише час від часу надавав фінансову допомогу. Отже на час позбавлення заявника батьківських прав він не проживав з дитиною на протязі восьми років і не підтримував зв`язок протягом семи років. Дитина була інтегрована в свою родину, глибоко прив`язана до матері, брата та нового чоловіка матері, з яким проживала протягом семи років, та який повністю взяв на себе роль батька і мав намір усиновити дитину.

ЄСПЛ звернув увагу на суперечливі аргументи заявника, який з одного боку пояснював, що вирішив не втручатися у життя сина та дати йому можливість «адаптуватися до нової сім`ї», а з іншого боку вказував, що колишня дружина перешкоджала його контактам з дитиною. Однак ЄСПЛ не вважав вказані аргументи переконливими, вказавши, що якщо припустити, що заявник добровільно усунувся від життя своєї дитини, щоб дати їй можливість адаптуватися до нового чоловіка своєї матері, то незрозуміло чому цей період «адаптації» тривав сім років. Крім того, заявник ніколи не звертався за допомогою до органів опіки та піклування чи національних судів для організації доступу та контактів з дитиною. На думку ЄСПЛ, заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, - може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього. Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і, таким чином, підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини.

ЄСПЛ, розглядаючи справи на підставі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово вказував на необхідність поглибленого вивчення національними судами всієї сімейної ситуації і відповідних факторів, а також проведення збалансованої та обґрунтованої оцінки відповідних інтересів кожної особи з постійним прагненням віднайти найкраще рішення для дітей (див. рішення у справах Sahin v. Germany [GC], № 30943/96, §§ 64-68, ECHR 2003-VIII; Sommerfeld v. Germany [GC], № 31871/96, §§ 62-64, ECHR 2003-VIII (витяги); C. v. Finland, № 18249/02, § 52, 09 травня 2006 року; та Z.J. v. Lithuania, № 60092/12, §§ 96-100, 29 квітня 2014 року).

Отже, з огляду на наведені вище правові позиції, суд під час розгляду даної справи бере до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов`язками.

Водночас позбавлення батьківських прав є одним із заходів сімейно-правової відповідальності, яка спрямована на захист прав та інтересів дитини, настає при винній поведінці батьків на підставах і у порядку, передбачених законом, та породжує настання невигідних для батьків наслідків, у тому числі втрату права, заснованого на спорідненості з дитиною.

Як вбачається з позовної заяви, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав у даній справі позивач визначила пункт 2 частини першої статті 164 СК України, а саме ухилення батьків від виконання своїх обов`язків.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Як вбачається з встановлених судом обставин, ОСОБА_2 перебувала у шлюбі разом із ОСОБА_3 з 27.02.2009 по 20.06.2011, що підтверджено заочним рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області у справі № 2-171/2011 від 30.05.2011. Рішення набрало законної сили 20.06.2011. У лютому 2010 року позивач знялася з реєстрації місця проживання у м. Донецьк, де проживала із відповідачем, та повернулася у с-ще Віньківці Хмельницької області на постійне місце проживання, що підтверджується відміткою у паспорті позивача. У шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дані докази в справі вказують також на те, що з 2010 року відповідач ОСОБА_3 залишив сім`ю, не проживає разом із сином, та по день розгляду справи судом не виконує свої обов`язки щодо його виховання та утримання, не виявляє інтересу до його життя і навчання. Дитина проживає з матір`ю та її новим чоловіком і бажає цього. Перебуває повністю на її утриманні.

Суд встановлено, що неповнолітній ОСОБА_4 з раннього дитинства виховується окремо від біологічного батька, не знає його та не має з ним емоційного зв`язку. Згідно з наявними у справі доказами, зокрема висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо його сина ОСОБА_4 та показаннями свідків судом встановлено, що у сім`ї матері створено сприятливі умови для життя, розвитку і виховання дитини. Водночас біологічний батько ОСОБА_3 близько 15 років не бере участі у житті сина, не підтримує з ним контактів, що підтверджує відсутність між ними будь-якого емоційного чи духовного зв`язку.

Будь-які докази того, що після розлучення з позивачем у 2011 році, відповідач проявляв інтерес до спілкування з дитиною, вчиняв належні дії для здійснення своїх батьківських прав та обов`язків у матеріалах справи відсутні.

Вказане також підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Також дані обставини своїми поясненням у судовому засіданні з використанням режиму відеоконференції підтвердив неповнолітній син ОСОБА_4 , який пояснив, що він зовсім не знає свого біологічного батька. Протягом його життя відповідач не намагався налагодити зв`язок з ним та не цікавився його життям. Тому він також висловив бажання про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки такого не знає з дитинства та вважає своїм батьком іншу людину. Бажання сформувати відносини з своїм біологічним батьком у нього відсутнє.

Отже, при ухваленні рішення суд надає оцінку категоричній думці дитини, яка досягла такого віку і ступеню зрілості (15 років), за яких суд має ставитися до неї, як до визначальної, врахувавши найкращі інтереси дитини.

При цьому, з огляду на встановлені вище обставини, суд бере до уваги, що фактичні відносини між відповідачем та сином припинилися задовго до тимчасової окупації території де зареєстровано місце проживання відповідача.

Суд зауважує, що крім особистих зустрічей відповідач міг спілкуватися з сином за допомогою інших засобів зв`язку (телефон, інтернет, електронна пошта), чого ним зроблено не було, а доказів протилежного суду не надано.

При цьому будь-яких доказів того, що відповідачу з 2010 року чинили перешкоди у спілкуванні з сином зі сторони позивача чи інших осіб суду не надано, що також судом не встановлено під час розгляду справи.

Варто зазначити, що проживання на тимчасово окупованій території України в часи значного розвитку різноманітних методів спілкування, зокрема комунікації шляхом застосування інтернет-зв`язку, не позбавляло відповідача, за його бажанням, знаходити можливості підтримання спілкування зі своїм сином протягом тривалого часу.

Натомість відповідач протягом багатьох років (близько 15 років) повністю нехтує своїми батьківськими обов`язками по вихованню сина, свідомо не вчиняє активних дій з метою участі в його вихованні, не дбає про його фізичний та духовний розвиток, а також матеріально не забезпечує дитину. Суд вважає доведеним, що син сторін сприймає як батька свого вітчима ОСОБА_19 , а висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав є обґрунтованим.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як умисне ухилення відповідача від виховання дитини.

Відтак, досліджені докази та показання свідків, пояснення неповнолітнього отримані під час розгляду справи судом, свідчать про винну поведінку батька ОСОБА_3 та свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо свого сина ОСОБА_4 . Переконливих доказів, які б спростовували умисність такої поведінки суду не надано.

При цьому, формальне біологічне батьківство без реальних дій щодо налагодження стосунків з дітьми не є підставою для збереження батьківських прав.

Суд вважає, що позивачем доведено, що відповідач протягом багатьох років не бажає виконувати батьківські обов`язки, піклуватись про дитину, її здоров`я та займатись її вихованням, а тривала відсутність відповідача у житті сина свідчить про те, що таку поведінку неможливо змінити без вжиття крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

Можливості на даний час змінити поведінку ОСОБА_3 у кращий бік по відношенню до виховання дитини суд не вбачає, обставин, які б свідчили про відсутність його вини у невиконанні батьківських обов`язків, судом не встановлено.

Відтак, вищевказані обставини свідчать про те, що поведінка батька, пов`язана з його самоусуненням від виконанням батьківських обов`язків, суперечить інтересам дитини, позбавляє її відповідних соціальних благ, створює перешкоди у реалізації необхідних та невід`ємних прав та інтересів неповнолітнього.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , є обґрунтованими, такими, що відповідають інтересам дитини та підлягають задоволенню.

Також слід зазначити, що при розгляді даної справи, суд не мав можливості заслухати думку відповідача з приводу предмету та підстав позову, оскільки зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 є тимчасово окупована територія України, та його повідомлення про час та місце розгляду судових справ здійснювалося у відповідності до вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», шляхом розміщення відповідного повідомлення на сайті судової влади.

Разом з тим, суд роз`яснює відповідачу, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, не звільняє від обов`язку щодо утримання дитини, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав в порядку статті 169 СК України, якщо дитина не була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом.

Щодо позовної вимоги про збільшення розміру аліментів

Утримання дітей, надання їм матеріальної допомоги є природним обов`язком батьків, що випливає звичайно зі змісту положення ст. 180 Сімейного кодексу України, яке зобов`язує батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становите платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з положеннями статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Статтею 192 СК України визначено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 №3, розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Отже, якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні.

Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд на підставі наданих сторонами доказів.

Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може маги під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Дана позиція цілком узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 372/2393/17-ц, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2022 року у справі № 759/22898/20, у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2025 року у справі №686/28590/23.

Як встановлено судом, що за рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області у справі №670/193/19 від 22.04.2019 з ОСОБА_3 щомісячно стягуються на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 1100,00 грн, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Представник позивача в обгрунтування збільшення розміру аліментів зазначає, що станом на сьогодні розмір даних аліментів у сумі 1100,00 грн в умовах збільшення цін на та прожиткового мінімуму на дитину, не достатньо для матеріального утримання сина позивача, оскільки даних коштів не вистачає на речі першої необхідності, що ставить позивача у скрутне матеріальне становище. Оскільки дитина знаходиться на повному утриманні матері, а відповідач має добрий стан здоров`я, на його утриманні немає інших осіб, і він має можливість сплачувати аліменти в більшому розмірі, тому просить стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 5000,00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Однак жодних належних, допустимих та достатніх доказів за обставинами, які враховуються при визначені розміру аліментів та для підстав їх збільшення позивач та її представник суду не надали.

Зокрема стороною позивача не доведено, що погіршилося її матеріальне становище, сімейний стан чи стан її здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. Не доведено позивачем наявності або відсутності майна у відповідача та те, що відповідач, як стверджує позивач, має добрий стан здоров`я і на його утриманні немає інших осіб.

Згідно статей 12, 13, 81 ЦПК України в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, суд зауважує, що статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» визначено прожитковий мінімум з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років 2563,00 гривні; на дітей віком від 6 до 18 років 3196,00 гривень.

Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто з 1 січня 2025 року не може бути меншим, ніж 1598,00 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Донецького відділу ДВС для стягнення з ОСОБА_3 щомісячно нараховуються аліменти в розмірі 1598,00, що відповідає 50 відсоткам прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Загальна заборгованість ОСОБА_3 по сплаті аліментів за період з 01.04.2020 по 01.04.2025 складає 82187,00 грн.

Оскільки жодних доказів наявності підстав, які враховуються при зміні (збільшені) розміру аліментів, позивач та її представник суду не надали, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині збільшення розміру аліментів не підлягають задоволенню.

Вирішення питання щодо судових витрат.

При зверненні до суду з позовом позивачем було сплачено 1211,20 грн судового збору, що підтверджується квитанцією Таскомбанку від 01.06.2025 (а.с.13).

Оскільки позовні вимоги в цій частині позову задоволено, враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 141, 150, 164, 165, 182, 183, 192 Сімейного Кодексу України, ст. 10-13, 17, 141, 258-259, 263-265, 280-289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки і піклування Віньковецької селищної ради, про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно його сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач та треті особи мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

В разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повний текст рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача орган опіки та піклування Віньковецької селищної ради, , адреса місцезнаходження: вул. Соборної України, буд. 15, с-ще Віньківці, Хмельницький район, Хмельницька область.

Повне рішення суду складено 05.12.2025.

Суддя О.Є. Голуб