Дата документу 11.12.2025 Справа № 331/6074/25
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 331/6074/25 Головуючий у 1-й інстанції:Каряка Д.О.
Провадження №22-ц/807/2234/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Подліянової Г.С.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Кухаря С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Петрової Марини Олександрівни на ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2025 року про повернення позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради, третя особа Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса), про визнання права власності в порядку спадкування за законом, скасування арешту на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Запорізької міської ради, третя особа Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса), про визнання права власності в порядку спадкування за законом, скасування арешту на нерухоме майно.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , який був рідним сином ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Після смерті ОСОБА_2 відкрилась спадщина на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав спадав цю на підставі і рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.04.2007 року у справі №2-1380/07, зареєстрованого 24.09.2007 року Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, про що записано у реєстровій книзі: 41, номер запису:8363, реєстрований номер: 17026100.

Заповіту ОСОБА_2 не складав, у зв`язку із чим в порядку ст.1261 ЦК України, в межах встановленого законом порядку, позивач як спадкоємець за законом першої черги, звернулась до Першої запорізької державної нотаріальної контори Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) із заявою прийняття спадщини.

19.12.2024 року Першої запорізької державної нотаріальної контори Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) позивача було заведена спадкова справа №92/2024 та єдиним спадкоємцем який прийняв спадщину є позивач - ОСОБА_1 , однак, Свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалось, оскільки відносно вище вказаного спадкового майна існує обтяження у вигляді арешту мана, який був накладений на підставі постанови про арешт майна боржника №513/6 від 12.06.2009 року, виданої Жовтневим відділом державної виконавчої служби ЗМУЮ та зареєстрований 15.09.2009 року за №8800772 Запорізькою філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.

В той же час, за відповіддю №167035 від 16.12.2024 року Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Центральний відділ державної виконавчої служби вбачається, що за результатами пошуку в АСВП відповідну інформацію про виконавче провадження в якому була б винесена постанова 515/5 від 12.06.2009, видана Жовтневим відділом державної виконавчої служби, якою накладено арешт на будинок за адресою: АДРЕСА_1 не знайдено.

Згідно відповіді Фонду державного майна України від 15.01.2025 року, у Фонді відсутня інформація щодо внесення ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України обтяження на арешт нерухомого майна ОСОБА_2 від 15.06.2009 року №8800772 на підставі постанови від 12.06.2009 року №513/6 винесені головним державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції.

В свою чергу Міністерство юстиції України листом від 21.01.2025 року повідомило, що згідно з даними автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що виконавчі провадження, стороною за якими є ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), на виконанні в органах державної виконавчої служби та приватних виконавців не перебуває та зареєстрованим не значиться.

Отже зняти арешт зі спадкового майна в досудовому порядку не виявилось можливим.

15.10.2025 року Першої запорізької державної нотаріальної контори Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) було прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі ст.1261 ЦК України на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із наявністю обтяження (арешт нерухомого майна №8800772 від 15.06.2009 на все вище визначене майно та нерухоме майно спадкодавця.

Оскільки позивач втратила можливість отримати свідоцтво про право на спадщину, ОСОБА_1 звертається до суду із вказаним позовом.

На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Скасувати арешт на нерухоме майно, а саме на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження: 8800772, зареєстрований 15.09.2009 р. за №8800772 Запорізькою філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, виключивши відомості про таке обтяження з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. В разі неявки позивача або його представника в судові засідання, розгляд справи проводити без їх участі.

Ухвалою Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2025 року позовну заяву залишено без руху як таку, що не відповідає вимогам пунктів 2,4,5 частини третьої статті 175 ЦПК України. Позивачеві визначено десятиденний строк для надання суду уточненої позовної заяви, з уточненим колом осіб учасників справи; з повним викладенням обставин, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; із змістом позовних вимог, в якому спосіб захисту прав або інтересів, викладений у спосіб, передбачений законом.

Представник ОСОБА_1 адвокат Петрова М.О. має зареєстрований електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд».

Дану ухвалу суду в електронному варіанті було доставлено до електронного кабінету адвоката Петрової М.О. - 27.10.2025 року (о 19:24:39).

04 листопада 2025 року через підсистему «Електронний суд», сформовану 04 листопада 2025 року, від представника ОСОБА_1 адвоката Петрової М.О. надійшла заява про усунення недоліків. У поданій заяві представник позивача зазначила, що враховуючи те, що арешт на майно спадкодавця було накладено в рамках виконавчого провадження, при цьому спадкоємець не набув статусу сторони виконавчого провадження, їй невідомо в інтересах якої особи накладено арешт, належним та ефективним захистом свого права є визнання права власності на спадкове майно за законом і зняття з нього арешту.

Ухвалою Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною і повернуто позивачу. Також, позивачу роз`яснено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із позовною заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення позовної заяви.

Судове рішення мотивовано тим, що позивач не виконав ухвалу суду про усунення недоліків, із змісту заяви надісланої 04 листопада 2025 року представником позивача адвокатом Петрової М.О. вбачається, що заявниця не згодна з позицією суду щодо залишення позову її довірителя без руху.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Петрової Марини Олександрівни подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2025 скасувати, справу повернути до суду першої інстанції для розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду від 27 жовтня 2025 року у цій справі є помилковою як така, що порушує норми ЦПК України, оскільки підстав для залишення позовної заяви без руху у суду не було, враховуючи те, що арешт на майно спадкодавця було накладено в рамках виконавчого провадження, при цьому спадкоємець не набув статусу сторони виконавчого провадження, невідомо в інтересах якої особа накладено арешт, належним та ефективним захистом свого права є визнання права власності на спадкове майно за законом і зняття з нього арешту. Отже, ухвала суду про повернення позовної заяви позивача є поспішною та обмежує права позивача й перешкоджає йому у доступі до правосуддя.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.Частиною 6 ст. 353 ЦПК України передбачено оскарження ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові).

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п.4 ч.1ст.379 ЦПК України, підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог пунктів 2,4,5 частини третьої ст. 175 ЦПК України, позивачем не виконані вимоги ухвали суду від 27 жовтня 2024 року про залишення позову без руху. 04 листопада 2024 року від представника позивача адвоката Петрової М.О. надійшла заява, зі змісту якої вбачається, що позивачка не згодна з позицією суду про залишення її позовної заяви без руху. У зв`язку з невиконання ухвали суду про залишення позову без руху, суд позбавлений можливості прийняти позов у представленій позивачем редакції.

Колегія суддів не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Олександрівського районного суду м. Запоріжжя із позовом до Запорізької міської ради, третя особа Центральний відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса), про визнання права власності в порядку спадкування за законом, скасування арешту на нерухоме майно. В якому ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Скасувати арешт на нерухоме майно, а саме на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обтяження: 8800772, зареєстрований 15.09.2009 р. за №8800772 Запорізькою філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, виключивши відомості про таке обтяження з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. В разі неявки позивача або його представника в судові засідання, розгляд справи проводити без їх участі (а.с.1-5).

До позовної заяви додано: паспорт та РНОКПП позивача; свідоцтво про смерть ОСОБА_2 ; паспорт та РНОКПП ОСОБА_2 ; рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 27.04.2007 року у справі №2-1380/07; лист ВДВС від 16.12.2024; лист Міністерства юстиції України від 21.01.2025; Лист фонду держмайна від 15.01.2025; відповідь на запит Департаменту адміністративних послуг від 25.10.2025; інформація з держреєстру; постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.10.2025; звіт про незалежну оцінку нерухомого майна; витяг техпаспорту; довідка про доходи з пенсійного фонду України; довідка ОК-7; ордер суду; квитанція про надсилання сторонам (а.с.6-26).

Згідно з положеннями статей 185-187 ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.

Статтею 175 ЦПК України встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява, зокрема, позовна заява повинна містити:

- повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету (п.2 ч. 3);

- зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них (п.4 ч.3);

- виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (п.5 ч.3).

Згідно до ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175, 177 ЦПК України, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків (ч. 5 ст. 185 ЦПК України).

Чинним законодавством передбачено повернення позовної заяви, якщо у встановлений судом строк позивачем не виконано вимоги ухвали про залишення позовної заяви без руху. Повернення позовної заяви - це процесуальна дія, яка припиняє розгляд конкретної позовної заяви на стадії відкриття провадження без вирішення спору по суті, у випадку неможливості її розгляду з підстав, які можуть бути усунуті особою, яка звернулася до суду.

Згідно п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод державою гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини при розгляді справ виходить із того, що, реалізуючи положення Конвенції необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі "МірагальЕсколано та інші проти Іспанії" та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Як свідчить позиція Верховного Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Колегія суддів звертає увагу, що позивачем на виконання вимог ухвали про залишення без руху позовної заяви у встановлений судом строк, 04 листопада 2025 року представником ОСОБА_1 адвокатом Петровою М.О. надано заяву про усунення недоліків позовної заяви, в якій було зазначено, наступне. «Позивачу ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем ОСОБА_2 , невідомо в інтересах якої особи було накладено вказаний арешт, оскільки згідно офіційних відповідей Міністерства юстиції України та Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Центральний відділ державної виконавчої служби така інформація відсутня. Вказані відповіді долучалися до позовної заяви як додатки та містяться в матеріалах справи. Отже, хто є стягувачем або особою в інтересах якої накладено арешт на будинок, позивачу не відомо. Боржник виконавчого провадження також відсутній, оскільки боржником у виконавчому провадженні був ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а позивач не набув статусу правонаступника боржника у виконавчому провадженні, оскільки заміна боржника правонаступником не відбувалась, та крім того, за інформацію Міністерства юстиції України та Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) Центральний відділ державної виконавчої служби такі виконавчі провадження відсутні.

Таким чином, зняти вказаний арешт шляхом подання скарги на дії державного виконавця не можливо, оскільки відсутні і стягувач і боржник. Також не можливо зняти арешт з даного будинку шляхом подання позовної заяви про зняття арешту, оскільки у такому видку відповідачем повинна бути особа, в інтересах якої накладено арешт, проте, як вже було зазначено, така особа невідома.

У зв`язку із цим, 15.10.2025 року Першою запорізькою державною нотаріальною конторою Південного Міжрегіонального управління міністерства Юстиції (м. Одеса) було прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме відмовлено у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі ст. 1261 ЦК України на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку із наявністю обтяження (арешт нерухомого майна) № 8800772 від 15.06.2009 року на все невизначене майно та нерухоме майно спадкодавця.

Постановою Верховного Суду від 03.05.2023 р. по справі № 463/3251/22 (провадження № 61-13094св22) було зроблено наступний висновок: «Таким чином, установивши, що заявник як спадкоємець після смерті свого батька не був залучений стороною виконавчого провадження, в межах якого був накладений арешт на майно останнього, заяву про заміну боржника у виконавчому провадженні не подавав, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що він не є суб`єктом права на подачу такої скарги в порядку статті 447 ЦПК України, тобто не може звертатись зі скаргою на дії державного виконавця в межах виконавчого провадження, яке завершене, та обґрунтовано повернули йому скаргу.

Водночас суди попередніх інстанцій правомірно звернули увагу скаржник на те, що законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту його порушеного права, яке може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту, відповідачами у якому мають бути особи, в інтересах яких накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Аналогічний висновок викладене у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2023

року у справі № 463/2924/22.

Отже, враховуючи те, що арешт на майно спадкодавця було накладено в рамках виконавчого провадження, при цьому спадкоємець не набув статусу сторони виконавчого провадження, невідомо в інтересах якої особи накладено арешт, належним та ефективним захистом свого права є визнання права власності на спадкове майно за законом і зняття з нього арешту».

Представник позивача просив суд прийняти дані пояснення та відкрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

Тобто, зі змісту, позовної заяви ОСОБА_1 та заяви її представника про усунення недоліків вбачається, що позивач зазначила обставини й доводи, якими вона обґрунтовує свої позовні вимоги, а також додано докази якими, на її думку, ці обставини підтверджуються.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (перше речення абзацу десятого пункту 9 мотивувальної частини рішення суду від 30 січня 2003року № 3-рп/2003).

За змістом статей 13 та 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини.

Питання щодо якості такого викладу (підставність, чіткість, обґрунтованість, доведеність), оцінка таким обставинам, а також наявність чи відсутності порушення прав заявника судом не може вирішуватись на стадії відкриття провадження у справі чи вирішення питання про прийняття заяви.

У випадку встановлення судом невідповідності зазначених у позовній заяві (заяві, скарзі) обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточності формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеності підстав позову за кожною вимогою, то це не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови в задоволенні позову (заяви) по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2023 року у справі №990/114/23, згідно яких суд першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у справі не може надати оцінку достатності або недостатності всіх обставин, наявності або відсутності доказів. Ці всі питання можуть вирішуватись на інших стадіях судового процесу. Такі обставини не можуть виступати підставою для залишення заяви без руху та підставами повернення позовної заяви позивачу.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Отже, на виконання вимог ухвали Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 27 жовтня 2024 року про залишення позову без руху представник позивача адвокат Петрова М.О. надала заяву про усунення недоліків позовної заяви з повним викладенням обставин, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; із змістом позовних вимог, в якому спосіб захисту прав або інтересів, викладений у спосіб, передбачений законом, з урахуванням викладеного по тексту цієї ухвали, з чітким дотриманням вимог статей 175, 177 ЦПК України.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки зазначеній заяві в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали про неї нічого не йдеться.

Водночас позовна заява ОСОБА_1 містить зрозумілий зміст позовних вимог і достатній виклад обставин, якими позивач обґрунтовує ці вимоги.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення від 09 грудня

2010 року у справі "Буланов та Купчик проти України", яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (пункт 25 рішення у справі "Кутій проти Хорватії").

Також ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі "Шишков проти Росії").

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не був позбавлений можливості вирішити питання щодо відкриття провадження в справі на підставі наданих позивачем позовної заяви і доданих до неї доказів. Повертаючи заяву, суд першої інстанції фактично дав оцінку доказам наданим позивачем на обґрунтування позовних вимог, що є неприпустимим. Крім того, при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Позовна заява за формою і змістом відповідає вимогам ст.175 ЦПК України, позивачем дотримані вимоги ст.177 ЦПК України, а тому висновки суду першої інстанції є безпідставними.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що є підставною для скасування, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Враховуючи, що передача справи для продовження розгляду не є остаточним вирішенням спору по суті, підстави для розподілу судових витрат відсутні. Такий висновок узгоджується з правовим висновком Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 18 травня 2020 року у справі №530/1731/16-ц.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Петрової Марини Олександрівни - задовольнити.

Ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2025 рокупро повернення позовної заяви скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає.

Повна постанова складена 11 грудня 2025 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Кочеткова І.В. Кухар С.В.