Головуючий у суді першої інстанції С.О. Чекулаєв
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

03 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Міністерство економіки України

відповідач Державне підприємство «Всеукраїнський державний

науково-виробничий центр стандартизації,

метрології, сертифікації та захисту прав споживачів»

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Демченком Костянтином Миколайовичем , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року, ухвалене у складі судді С.О. Чекулаєва в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв представник - адвокат Демченко К.М., звернувся до суду з позовною заявою до Міністерства економіки України (надалі за текстом також - Мінекономіки, відповідач 1) та ДП «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» (надалі за текстом ДП «Укрметртестстандарт», відповідач 2), третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 , в якій просив суд визнати незаконним та скасувати наказ (з особового складу) Міністерства економіки України від 16.10.2023 №59-П «Про звільнення ОСОБА_1 »,

поновити ОСОБА_1 на посаді генерального директора ДП «Укрметртестстандарт» з 18.10.2023, стягнути з ДП «Укрметртестстандарт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, розрахованого з 18.10.2023 по дату ухвалення рішення суду, стягнути з Міністерства економіки України та ДП «Укрметртестстандарт» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000,00 гривень, стягнути з Міністерства економіки України та ДП «Укрметртестстандарт» на користь ОСОБА_1 судові витрати, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу з урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.10.2023 позивач був звільнений з посади генерального директора ДП «Укрметртестстандарт» на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України (підстави, передбачені трудовим договором з нефіксованим робочим часом, контрактом).

Позивач вважає, що таке звільнення було незаконним, оскільки підстави для звільнення, а саме, доповідна записка та негативний Аудиторський звіт щодо діяльності державного підприємства, яке він очолював, були складені на хибних та суб`єктивних припущеннях.

Як вказує позивач у позовній заяві перелік та зміст відповідних порушень у сфері державних закупівель в Аудиторському висновку та Доповідній записці не є узгодженими між собою, що становить їх невизначеність (відмінність).

Незважаючи на порушення у сфері державних закупівель та реальний чи потенційний конфлікт інтересів, про який позивач не повідомив Мінекономіки, що було відображено у Аудиторському звіті, позивач не був притягнутий до жодного з видів відповідальності, зокрема, адміністративної, що на думку позивача свідчить про відсутність в його діях таких порушень.

В свою чергу відсутність порушень законодавства про державні закупівлі, а також відсутність в діяннях позивача реального чи потенційного конфлікту інтересів свідчить про відсутність підстав для припинення контракту згідно розділу 5 укладеного з позивачем Контракту та пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, а отже звільнення ОСОБА_1 було здійсненне незаконно.

Позивач також зазначає, що його звільнення відбулося без погодження з головою відповідної місцевої державної адміністрації, що є порушенням частини другої статті 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації».

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства економіки України, ДП «Укрметртестстандарт», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника Демченка К.М. подано апеляційну скаргу.

Зазначає, що між ОСОБА_1 та Міністерством економіки України було укладено Контракт № 1 від 24.01.2019.

Згодом наказом (з особового складу) Мінекономіки від 16.10.2023 р. № 59-П «Про звільнення ОСОБА_1 » було звільнено позивача роботи з посади генерального директора ДП «Укрметртестстандарт» з 17 жовтня 2023 року, а контракт визнано таким, що припинив свою дію 17 жовтня 2023 року.

У даному випадку звільнення позивача з роботи відбулося на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України, що зумовлювало для Мінекономіки необхідність довести належними і допустимими доказами конкретні факти порушень, передбачених підпунктами «і», «й» пункту 5.3 розділу 5 Контракту.

Однак у межах розгляду справи Мінекономіки таких доказів не надало, а суд першої інстанції по суті взагалі не досліджував підстав звільнення позивача, не надавав оцінки жодним доказами сторін щодо підтвердження і спростування цих підстав, а натомість лише послався на безумовну «законність звільнення» без будь-якого обґрунтування.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що відсутні підстави для звільнення апелянта з посади генерального директора ДП «Укрметртестстандарт», які вказані в наказі.

Зауважує, що оскаржуваний наказ міститься посилання на Аудиторський звіт від № 2501-04/6 від 11.09.2023, підготовлений Мінекономіки за результатами аудиту ДП «Укрметртестстандарт».

В цьому Аудиторському звіті міститься перелік нібито порушень в діяльності ДП «Укрметртестстандарт» щодо здійснення публічних закупівель, що по суті є лише текстовим описом тих чи інших обставин із посиланням на певні документи.

У встановлені строки та порядку Мінекономіки не долучило жодного з документів, посилання на які містяться в Аудиторському звіті, тобто не додано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження фактів допущення порушень з боку ОСОБА_1 .

Водночас звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора ДП «Укрметртестстандарт» відбулося якраз саме з підстав «порушення законодавства при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти», тобто саме ці обставини і мали б бути підтверджені та досліджені судом в першу чергу, однак цього судом зроблено не було.

Наведене вище свідчить про те, що Мінекономіки та суд першої інстанції фактично формують свою позицію виключно на Аудиторському звіті, який навіть не є письмовим доказом у розумінні процесуального закону, що виключало вказану підстав для звільнення ОСОБА_1 .

Крім того, позивач не проводив будь-які публічні закупівлі самостійно як генеральний директор ДП «Укрметртестстандарт», оскільки ці функції виконує уповноважена особа, яка є відповідальною за публічні закупівлі.

Оскаржуваний наказ міститься посилання на Аудиторський звіт, в якому вказано про нібито неповідомлення ОСОБА_1 . Мінекономрозвитку/Мінекономіки у встановленому Законом України «Про запобігання корупції» порядку про наявність у нього реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Проте у даному ж випадку, як вбачається зі змісту вказаного Аудиторського звіту, взагалі відсутня будь-яка інформація щодо наявності саме у позивача тих чи інших випадків існування реального чи потенційного конфлікту інтересів, про який він мав би повідомити Мінекономрозвитку / Мінекономіки, але не зробив цього.

Натомість у вказаних документах вказується те, що нібито на посади призначалися близькі особи інших посадових осіб ДП «Укрметртестстандарт», утім щодо наявності таких обставин безпосередньо по відношенню до близьких осіб ОСОБА_4 не зазначено.

Тобто, позиція Мінекономіки полягає в тому, що усі можливі обставини, які пов`язані з недотриманням антикорупційної політики в ДП «Укрметртестстандарт», Мінекономіки ототожнює з реальним чи потенційним конфліктом інтересів у самого ОСОБА_1 , ймовірно, навіть не розуміючи значення цих понять.

Посилається також на відсутність обов`язкового погодження квартального преміювання та повідомлення про виплату премії, адже Мінекономіки самостійно визнає, що таке погодження не передбачено як обов`язкове щодо квартальних премій, адже це стосується лише річних премій.

При цьому, подання ОСОБА_1 звітів про виконання умов та диференційованих показників преміювання за квартал фактично свідчить про повідомлення Мінекономіки про виплату квартальної премії.

Апелянт зауважує, що не мав приватного інтересу щодо виплати квартальних премій.

Крім того, відповідні квартальні звіти про виконання умов та диференційованих показників преміювання за певні квартали року регулярно подавалися ним до Мінекономіки згідно з Положенням без будь-яких зауважень. Таких зауважень не наведено і в Аудиторському звіті.

Таким чином, позивач робить висновок про відсутність факту настання умови Контракту для звільнення його з роботи (згідно з пп. «й» п. 5.3.), оскільки у його діях відсутні будь-які подібні порушення, адже у ОСОБА_1 був відсутній реальний чи потенційний конфлікт інтересів, а тому він не був зобов`язаний повідомляти про це Мінекономрозвитку / Мінекономіки.

Скасування або визнання незаконним наказу Мінекономіки від 02.06.2023 № 4624 «Про здійснення позапланового внутрішнього аудиту» об`єктивно не могло бути здійснене у судовому порядку (адже наслідком подання відповідного позову була б відмова у задоволенні позовних вимог у зв`язку з обранням неналежного та неефективного способу захисту прав позивача).

Зауважує, що ОСОБА_1 було звільнено з роботи, що унеможливило оскарження Аудиторського звіту ним в якості керівника ДП «Укрметртестстандарт».

Окрім того, у листах-пропозиціях Мінекономіки щодо погодження звільнення скаржника, що направлялися 03.10.2023 р. до КМВА та 06.10.2023 р. до КМДА, не зазначені жодні підстави для звільнення скаржника.

Відповідачем Міністерством економіки України, через представника Волоха В.В. подано до суду відзив на апеляційну скаргу.

Зазначає, що ДП «Укрметртестстандарт» засноване на державній власності, належить до сфери управління Міністерства економіки України та є державним комерційним підприємством та здійснює свою діяльність відповідно до статуту, затвердженого наказом Міністерства економіки України від 28.09.2021 № 631 та статуту затвердженого наказом Міністерства розвитку, економіки, торгівлі та сільського господарства України від 11.10.2019 № 208.

Отже, Мінекономіки, як уповноважений орган управління ДП «Укрметртестстандарт» відповідно до законодавства наділене повноваженнями щодо призначення на посаду та звільнення з посади керівника цього державного підприємства, що не заперечується позивачем.

Наказом Мінекономіки від 16.10.2023 № 59-П «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 з посади генерального директора ДП «Укрметртестстандарт» з 17.10.2023 року з підстав, передбачених контрактом відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за порушення законодавства при здійсненні закупівель товарів, робіт, і послуг за державні кошти та неповідомлення Мінекономіки у встановленому Законом України «Про запобігання корупції» порядку про наявність реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Сфера застосування контракту визначається законами України.

Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.1998 №12-рп/98 щодо офіційного тлумачення ч. 3 ст. 21 КЗпП України акцентовано увагу на те, що незважаючи на ці (які містить ст. 9 КЗпП України) та інші застереження, що містяться у Кодексі законів про працю України та інших актах трудового законодавства України і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору, тощо.

Отже, при укладенні контракту закон надає право сторонам установлювати підвищену, порівняну з трудовим законодавством, відповідальність особи й додаткові підстави для розірвання трудового договору - контракту.

У зв`язку з допущенням ОСОБА_1 порушень, які полягали у здійсненні закупівель товарів, робіт та послуг з порушенням Закону України «Про публічні закупівлі», не повідомлення про наявність реального чи потенційного конфлікту інтересів, неправомірне зменшення норми години на повірку теплолічильника та водолічильника, відповідно до пп. «і», «й» п. 5.3 та пп. 2.7.2 п. 2.7 Контракту від 24.01.2019 № 1, Мінекономіки прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених Контрактом за п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Таким чином, наказ Мінекономіки від 16.10.2023 № 59-П «Про звільнення ОСОБА_1 » прийнято у межах повноважень Міністерства та у спосіб, передбачений КЗпП України.

Звертає увагу суду, що дострокове припинення трудових правовідносин з ОСОБА_1 , які базувалися на Контракті, відбулося з підстави передбаченої цим Контрактом і непередбаченої нормами трудового законодавства, а отже норми трудового законодавства, що встановлюють порядок звільнення не підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Крім того, Мінекономіки не погоджується із твердженням апелянта що його звільнення відбулось без належного повідомлення.

Згідно з листом Мінекономіки від 16.10.2023 № 2202-15/55815-08 наказ Мінекономіки від 16.10.2023 № 59-П «Про звільнення ОСОБА_1 » направлено на електронну пошту ДП «Укрметртестстандарт».

Крім цього, відповідно до вимог ст. 29 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» департамент управління персоналу надіслав ОСОБА_1 лист Мінекономіки від 16.10.2023 № 220215/55822-08 та наказ Мінекономіки від 16.10.2023 № 59-П «Про звільнення ОСОБА_1 » для ознайомлення.

Отже, Мінекономіки діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України.

Щодо проведення позапланового внутрішнього аудиту ДП «Укрметртестстандарт» зазначає, що позаплановий аудит проведено на виконання наказу Мінекономіки від 02.06.2023 № 4624 «Про здійснення позапланового внутрішнього аудиту» відповідно до Порядку здійснення внутрішнього аудиту в системі Міністерства економіки України, затвердженого наказом Міністерства економіки України від 12.04.2023 № 2080, Стандартів внутрішнього аудиту, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 04.10.2011 № 1247, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.10.2011 за № 1219/19957 (зі змінами), та враховуючи резолюцію Першого віце- прем`єр-міністра України - Міністра економіки України.

Зауважує, що встановлені в ході аудиту порушення здійснення закупівель товарів, робіт та послуг з порушенням Закону України «Про публічні закупівлі», не повідомлення про наявність реального чи потенційного конфлікту інтересів, неправомірне зменшення норми години на повірку теплолічильника та водолічильника, відповідно до пп. «і», «й» п. 5.3 та пп. 2.7.2 п. 2.7 Контракту від 24.01.2019 № 1 стали підставою для дострокового розірвання контракту.

Щодо неповідомлення Мінекономрозвитку/Мінекономіки у встановленому законом порядку Законом України «Про запобігання корупції» порядку про наявність у Позивача реального чи потенційного конфлікту інтересів (пп. «й» п. 5.3. розділу 5 Контракту».

В протоколі розбіжностей не надано коментарів щодо виявлених фактів порушення окремих пунктів антикорупційної програми Підприємства в частині розроблення внутрішніх документів (згідно переліку зазначеному в Аудиторському звіті) та проходження підвищення кваліфікації (навчання) з питань запобігання та виявлення корупції генеральним директором Підприємства.

Відповідно до п. 1 та 3 ч. 1 ст. 28 Закону, особи, зазначені у п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону, зобов`язані вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів.

Внаслідок вищезазначених численних фактів призначення на посади близьких осіб посадових осіб ДП «Укрметртестстандарт» генеральним директором ОСОБА_1 створено передумови до порушення антикорупційного законодавства в частині недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів та вчинення дій в умовах реального конфлікту інтересів.

Матеріалами справи підтверджено наявність у генерального директора ДП «Укрметртестстандарт» ОСОБА_1 потенційного конфлікту інтересів та порушення ним вимог ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції».

Таким чином, Мінекономіки прийнято рішення про звільнення генерального директора ДП «Укрметртестстандарт» ОСОБА_1 з роботи на підставі належних доказів про порушення ним, встановленого Законом України «Про запобігання корупції» обов`язку щодо повідомлення про наявність у нього реального чи потенційного конфлікту інтересів, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Звертає увагу апеляційного суду також на ту обставину, що у позовній заяві так і разом з поданням апеляційної скарги ОСОБА_1 не надано доказів завдання йому моральної, матеріальної шкоди Мінекономіки, жодного пояснення в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Крім того не було наведено жодного факту заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру через дії або бездіяльність Мінекономіки через виконання функцій не встановлених (передбачених) законодавством для останнього.

Отже, позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. є необґрунтованою, безпідставною та такою, що не може бути задоволена судом.

Відповідачем ДП «Укрметртестстандарт», через представника Никончук І.В подано до суду відзив на апеляційну скаргу позивача.

Зазначає, що ДП «Укрметртестстандарт» є неналежним відповідачем за вимогою щодо визнання незаконним та скасування наказу Міністерства економіки України.

Окрім того, ДП «Укрметртестстандарт» є неналежним відповідачем за вимогою щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.

Щодо стягнення з ДП «Укрметртестстандарт» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахованого з 18 жовтня 2023 року по дату винесення рішення суду зазначає, що підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу по дату винесення рішення суду немає, так як позивач працював на посаді генерального директора на підставі Контракту № 1 від 24.01.2019, укладеного між ДП «Укрметртестстандарт» та ОСОБА_1 , строк дії якого до 23 січня 2024 року.

Безпідставним є також твердження позивача що звільнення є незаконним, оскільки, на його думку, не доведено факт порушень.Зауважує, що у матеріалах справи наявні документи, що підтверджують факти порушень законодавства при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти. Згідно матеріалів Аудиторського звіту виявлено 24 порушення Закону України «Про публічні закупівлі».

Крім того, позивачем не повідомлено Міністерство економіки України про наявність у останнього реального чи потенційного конфлікту інтересів, а саме підписання наказів про виплату собі матеріальної винагороди, що передбачено умовами Контракту та визначено ст. 28 Закону України «Про запобігання корупцію».

Роз`ясненням НАЗК щодо наявності/відсутності конфлікту інтересів під час реалізації повноважень з окремих питань оплати праці № 11 від 13.06.2022 визначено, що керівник не може самостійно призначати собі преміювання, якщо такі рішення не узгоджені з органом призначення чи керівником вищого рівня. Якщо таке узгодження відсутнє - виникає конфлікт інтересів, який потребує врегулювання відповідно до Закону України «Про запобігання корупції».

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Демченко К.М. підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити з викладених підстав, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представники відповідачів Міністерства економіки України - Волох В.В. та ДП «Укрметртестстандарт» - Горбаченко І.М. проти задоволення апеляційної скарги заперечили, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06.06.2025 просили залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги виходячи з наступного.

Так, у відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу (з особового складу) Міністерства економіки України від 16.10.2023 №59-П «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Оскільки судом відмовлено у задоволенні основної вимоги, щодо визнання незаконним та скасування оскаржуваного наказу про звільнення, суд вказав і на відсутність правових підстав для задоволення похідних вимог про поновлення ОСОБА_1 на посаді генерального директора ДП «Укрметртестстандарт», про стягнення з ДП «Укрметртестстандарт»на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про стягнення з Міністерства економіки України та ДП «Укрметртестстандарт» на користь позивача моральної шкоди у розмірі 100 000,00 гривень.

Судом зазначено, що позивач був звільнений з посади генерального директора ДП «Укрметртестстандарт» відповідно до наказу (з особового складу) Міністерства економіки України від 16.10.2023 №59-П саме з підстав, передбачених Контрактом відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України за порушення законодавства при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти та неповідомлення Мінекономіки у встановленому Законом України «Про запобігання корупції» порядку про наявність реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Так, згідно підпунктів «і» та «й» пункту 5.3. Контракту від 24.01.2019 №1 генеральний директор може бути звільнений з посади, а цей Контракт розірваний за ініціативою Міністерства економіки України, у тому числі за пропозицією місцевого органу виконавчої влади, до закінчення строку його дії: у разі порушення законодавства при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти (підпункт «і») та у разі неповідомлення Мінекономрозвитку у встановленому Законом України «Про запобігання корупції» порядку про наявність у нього реального чи потенційного конфлікту інтересів (підпункт «й»).

Згідно наказу Міністерства економіки України від 02.06.2023 № 4624 «Про здійснення позапланового внутрішнього аудиту», була утворена аудиторська група для здійснення позапланового внутрішнього аудиту діяльності ДП «Укрметртестстандарт» та затверджена програма позапланового внутрішнього аудиту діяльності ДП «Укрметртестстандарт».

Судом зауважено, що інформації про те, що вказаний наказ від 02.06.2023 № 4624 скасований або визнаний неправомірним в судовому порядку матеріали справи не містять.

За результатами проведеного позапланового внутрішнього аудиту діяльності ДП «Укрметртестстандарт»були виявлені порушення в діяльності підприємства у сфері держаних закупівель та порушення щодо не повідомлення позивачем про наявність реального чи потенційного конфлікту інтересів.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що відповідач Міністерство економіки України мало законні та обґрунтовані підстави для звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі підпунктів «і» та «й» пункту 5.3. Контракту від 24.01.2019 №1 та пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України.

Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є зокрема підстави, передбачені контрактом.

Позивач був звільнений з посади генерального директора ДП «Укрметртестстандарт» відповідно до наказу (з особового складу) Мінекономіки від 16.10.2023 № 59-П з підстав, передбачених контрактом, відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України (за порушення законодавства при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти та неповідомлення Мінекономіки у встановленому Законом України «Про запобігання корупції» порядку про наявність реального чи потенційного конфлікту інтересів).

Як зазначено у пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, судді повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір за наявності умов, визначених сторонами у контракті для його розірвання.

Згідно з підпунктами «і» та «й» пункту 5.3. контракту від 24.01.2019 № 1 генеральний директор може бути звільнений з посади, а цей Контракт розірваний за ініціативою відповідача 1, у тому числі за пропозицією місцевого органу виконавчої влади, до закінчення строку його дії: у разі порушення законодавства при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти (підпункт «і»), у разі неповідомлення Мінекономрозвитку у встановленому Законом України «Про запобігання корупції» порядку про наявність у нього реального чи потенційного конфлікту інтересів (підпункт «й»).

У контексті наведеного вище колегія суддів зазначає, що звільнення працівника на підставі пункту 8 статті 36 КЗпП України з формулюванням причини - невиконання чи неналежне виконання обов`язків, передбачених контрактом, - не може вважатися законним без визначення конкретних умов контракту, які не виконував чи неналежним чином виконував працівник, і без встановлення на підставі належних і допустимих доказів допущених ним конкретних порушень ( постанова Великої Палати Верховного Суду у від 29.05.2019 у справі № 452/970/17).

Аналогічний правовий висновок неодноразово підтримувався Касаційним цивільним судом Верховного Суду, зокрема у постановах від 18.10.2023 у справі № 357/11936/18, від 10.10.2023 у справі № 287/516/22 та від 17.09.2025 у справі № 308/7234/22.

За загальними правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас у справах, що випливають з трудових відносин тягар доказування правомірності прийнятих рішень, вчинених дій покладається, як правило, на роботодавця (постанови Верховного Суду, зокрема від 13.11.2019 у справі № 207/1385/16-ц та від 19.11.2024 у справі № 759/17721/21).

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (постанови Верховного Суду від 25 червня 2024 року у справі № 500/4416/19, від 08 травня 2024 року у справі № 401/1203/22, від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц).

Таким чином, встановлення дотримання порядку та законності підстав звільнення позивача з роботи має здійснюватися на підставі належних і допустимих доказів, які мають бути надані саме роботодавцем.

У даному випадку звільнення позивача відбулося на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України, що зумовлювало для роботодавця обов`язок довести належними і допустимими доказами конкретні факти порушень, передбачені підпунктами «і», «й» пункту 5.3 розділу 5 контракту.

Однак Мінекономіки не надало безпосередніх доказів допущення позивачем порушень вимог підпунктів «і», «й» пункту 5.3 розділу 5 контракту або положень законодавства, а натомість долучило лише Аудиторський звіт від № 2501-04/6 від 11.09.2023, підготовлений самим же Мінекономіки за результатами аудиту ДП «Укрметртестстандарт».

У вказаному Аудиторському звіті фактично міститься тільки текстовий опис можливих порушень позивача щодо невиконання умов контракту, що вочевидь не може вважатися безпосереднім доказом вчинення ним будь-яких порушень.

Мінекономіки на підтвердження фактів відповідних порушень контракту не надало разом з відзивами ані будь-яких рішень компетентних органів про виявлення та/або про притягнення позивача до відповідальності за порушення законодавства при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти, ані копій тендерних пропозицій та договорів у межах проведення публічних закупівель, ані документів, що підтверджують наявність у позивача реального чи потенційного конфлікту інтересів.

При цьому, частину з цих доказів представником Мінекономіки було подано лише 25.10.2024 разом із запереченнями (на відповідь на відзив), тобто з явним порушенням порядку та строків їх подання.

Так, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 83 ЦПК України (подання доказів) відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 178 ЦПК України (відзив на позовну заяву (відзив)) відзив повинен містити, зокрема, перелік документів та інших доказів, що додаються до відзиву, та зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із відзивом, із зазначенням причин їх неподання.

Вказаними нормами прямо та однозначно встановлені імперативні строки подання доказів відповідачем - разом (одночасно) з поданням відзиву. Якщо ж відповідач не може надати такі докази вчасно, то він зобов`язаний повідомити про це у відзиві і зазначити відповідні причини.

Встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Без наявності строків на процесуальну дію або без їх дотримання в цивільному судочинстві виникнуть порушення прав учасників цивільного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2025 року у справі № 593/320/20).

Всупереч вказаним вище нормам ЦПК України, до жодного з відзивів Мінекономіки (ані від 24.11.2023, ані від 15.10.2024) не було долучено відповідних доказів, які стали безпосередньою підставою для звільнення позивача з роботи. Також у відзивах не було обґрунтовано неможливість подання цих доказів з поважних причин та не зазначено, що їх буде подано пізніше.

Наведене вказує на недотримання відповідачем обов`язку щодо своєчасного та належного виконання приписів процесуального закону в частині доказування.

Більше того, Мінекономіки фактично протягом одного календарного року під час розгляду справи в суді першої інстанції не подавало відповідних доказів, що мають істотне значення для вирішення справи, а натомість подало їх лише тоді, коли на їх відсутність звернув увагу позивач у відповіді на відзив.

При цьому, звільнення позивача з роботи відбулося саме з підстав «порушення законодавства при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти» та «неповідомлення Мінекономрозвитку у встановленому Законом України «Про запобігання корупції» порядку про наявність у нього реального чи потенційного конфлікту інтересів».

Тому саме ці обставини і мали б бути підтверджені безпосередніми доказами та досліджені судом першої інстанції в першу чергу, однак цього зроблено не було.

Наведене вище свідчить про те, що доказування при розгляді цієї справи ґрунтувалося виключно на Аудиторському звіті, який не є безпосереднім письмовим доказом у розумінні процесуального закону, що виключало підстави для визнання звільнення позивача законним.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено відсутність належних та допустимих доказів, які б підтверджували вчинення позивачем порушень контракту, то самі обставини наявності чи відсутності цих порушень не можуть досліджуватися під час апеляційного перегляду справи в силу вимог ст. 367 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Водночас, з Аудиторського звіту вбачається, що в ДП «Укрметртестстандарт» функції з організації та проведення процедур публічних закупівель покладалися на уповноважених осіб, а не особисто на генерального директора. Зокрема, відповідно до п. 2 наказу від 13.04.2020 № 66 «Про призначення Уповноважених осіб, відповідальних за організацію та проведення процедур закупівель/спрощених закупівель» розмежовано повноваження та обов`язки уповноважених осіб; заступник директора інституту № 1 з загальних питань Крутов С. Л. визначений відповідальним за організацію і проведення процедур закупівель/спрощених закупівель та за оприлюднення звітів про договори, укладені без використання електронної системи закупівель, для підпорядкованих йому структурних підрозділів.

Надалі наказ № 66 втратив чинність згідно з п. 7 наказу від 26.07.2022 № 54; наказ № 54 - згідно з п. 7 наказу від 21.10.2022 № 100. Одночасно п. 4 наказів № 66, № 54 та № 100 передбачав створення секретаріату (5 працівників) для організаційно-технічного забезпечення діяльності уповноважених осіб.

Уповноважені особи Крутов С. Л. , Буянов С. В., Якубенко Р. В. мають вищу освіту та сертифікати Prozorro (листопад 2021 р., за підписом Задворного В.), що підтверджує їх відповідність вимогам законодавства до осіб, які здійснюють закупівлі.

Таким чином, позивач безпосередньо не здійснював закупівель, не готував та не затверджував тендерну документацію, а також не приймав рішень про визначення переможців.

За відсутності належних і допустимих доказів персональної участі ОСОБА_1 у вчиненні порушень у сфері публічних закупівель, покладених в обґрунтування наказу № 59-П, підстава для звільнення за п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП відсутня. Узагальнені посилання на висновки внутрішнього аудиту Мінекономіки не замінюють собою доказування конкретних дій/бездіяльності саме працівника, а тому не можуть правомірно виконувати функцію доказів.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції вважає необґрунтованими висновки про наявність у ОСОБА_1 реального чи потенційного конфлікту інтересів у зв`язку з нарахуванням і виплатою йому премій (матеріальної винагороди).

З матеріалів справи вбачається, що контрактом № 1 від 24.01.2019 передбачено структуру та складові заробітної плати генерального директора, у тому числі квартальне преміювання (п. 3.1 Контракту) як елемент системи оплати праці, а не факультативне заохочення на розсуд керівника.

Порядок преміювання керівників підприємств, що належать до сфери управління Мінекономіки, визначено Положенням про умови, критерії, диференційовані показники та розміри преміювання керівників підприємств, заснованих на державній власності, та об`єднань державних підприємств, що належать до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, затвердженим наказом Мінекономрозвитку від 17.07.2017 № 1024.

Відповідно до цього Положення розмір премії розраховується на підставі бухгалтерської та статистичної звітності, а також інших офіційних даних за відповідний період; керівник підприємства за результатами звітних періодів подає до Мінекономіки звіт про виконання умов та диференційованих показників преміювання за квартал; погодження Мінекономіки прямо передбачене лише для премії за результатами року, тоді як погодження квартальних премій Положенням не вимагається.

Зі змісту аудиторського звіту вбачається, що ОСОБА_1 регулярно подавав до Мінекономіки звіти про виконання умов та диференційованих показників преміювання за квартал, які слугували підставою для нарахування йому премій. Яких-небудь зауважень до цих звітів чи рішень про відмову в преміюванні у зв`язку з невиконанням показників або порушенням законодавства відповідачем не надано, у тому числі і в межах позапланового внутрішнього аудиту.

Отже, нарахування квартальних премій ОСОБА_1 відбувалося в силу дії Контракту та Положення № 1024, за результатами об`єктивних показників діяльності підприємства, а не внаслідок його одноосібного дискреційного рішення «преміювати самого себе».

Відповідно до ст. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» обов`язок повідомляти про реальний чи потенційний конфлікт інтересів виникає лише за наявності приватного інтересу, який може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття рішення або вчинення дії. З урахуванням Методичних рекомендацій НАЗК щодо застосування положень цього Закону у частині запобігання та врегулювання конфлікту інтересів, конфлікт інтересів може виникати лише за умов дискреційного характеру повноважень особи, яка має можливість на власний розсуд вирішувати питання (зокрема щодо доцільності преміювання та розміру премії).

У спірних правовідносинах ОСОБА_1 не визначав на власний розсуд ні факт квартального преміювання, ні розмір премії, не мав дискреційних повноважень змінювати розмір премії залежно від «особистої оцінки» своєї роботи, діяв в межах механізму, де премія є обов`язковою складовою заробітної плати за умови виконання встановлених показників, а її розрахунок здійснюється за затвердженою формулою на підставі офіційної звітності.

Таким чином, у ОСОБА_1 відсутній приватний інтерес у значенні Закону України «Про запобігання корупції» щодо власного квартального преміювання, а відтак відсутній і реальний чи потенційний конфлікт інтересів, про який він мав би повідомляти Мінекономіки. Відповідач не надав жодного доказу, що позивач, усвідомлюючи існування такого конфлікту інтересів, ухилявся від його врегулювання чи приховував його.

За таких обставин посилання відповідача на нібито неповідомлення ОСОБА_1 про конфлікт інтересів не може вважатися належною та достатньою підставою для застосування до нього наслідків, передбачених підпунктом «й» пункту 5.3 Контракту, а отже - і для звільнення на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на відсутності погодження звільнення позивача з місцевою державною адміністрацією (далі - місцева держадміністрація).

Так, згідно з ч. 2 ст. 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» керівники підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, призначаються та звільняються з посад за погодженням з головою відповідної місцевої державної адміністрації, крім керівників установ, підприємств і організацій Збройних Сил та інших військових формувань України, Міністерства внутрішніх справ України, Фонду державного майна України, Національної поліції, а також керівників навчальних закладів, що призначаються на посаду за умовами конкурсу.

Відповідно до пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 № 818 «Про затвердження Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, і внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 р. № 203» (далі - Порядок) повідомлення про погодження або вмотивовану відмову в погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства разом з карткою погодження (вмотивованої відмови) призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства не пізніше 5 днів після її надходження надсилається керівникові центрального органу виконавчої влади, які додаються до особової справи кандидата на посаду за місцем роботи. У разі коли протягом 5 днів повідомлення про погодження або вмотивовану відмову в погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головою місцевої держадміністрації не надіслані, пропозиція вважається погодженою.

Судом встановлено, що 03.10.2023 Мінекономіки надсилало на адресу Київської міської військової адміністрації лист вих. № 2202-14/53160-06 «Щодо кадрових питань» в якому просило, відповідно до статті 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», статті 15 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 № 818 погодити звільнення позивача з посади генерального директора ДП «Укрметртестстандарт».

Також 06.10.2023 Мінекономіки додатково звернулося до Київської міської державної адміністрації з листом вих. № 2202-14/54020-06, в якому аналогічно просило погодити звільнення позивача з посади генерального директора ДП «Укрметртестстандарт».

Згодом Київська міська військова адміністрація та Київська міська державна адміністрація надали до Мінекономіки листи від 09.10.2023 вих. № 001-1574 та від 16.10.2023 вих. № 009-1104 відповідно, висловивши прохання надати додаткову інформацію підтвердження обставин, які стали підставою для звільнення позивача з роботи, та копію самого контракту.

У зв`язку з відсутністю з боку місцевої держадміністрації однозначного погодження або вмотивованої відмови в погодженні звільнення позивача, Мінекономіки вважало, що відповідне звільнення позивача було погодженим на підставі пункту 6 Порядку.

Суд першої інстанції погодився з відповідними доводами та зазначив, що згадані листи не можуть вважатися вмотивованою відмовою в погодженні звільнення позивача з посади генерального директора ДП «Укрметртестстандарт», а тому в силу положень абзацу другого пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2013 № 818 пропозиція Мінекономіки звільнення позивача вважається погодженою.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що вказані листи хоча і не є ані погодженням, ані вмотивованою відмовою в погодженні звільнення позивача з боку місцевої держадміністрації, але вони не можуть вважатися такими, що дозволяли Мінекономіки однозначно вважати звільнення погодженим.

Так, згідно з абз. 6 п. 3 Порядку у пропозиції щодо погодження звільнення з посади керівника підприємства зазначаються прізвище, ім`я та по батькові, дата народження, громадянство, найменування займаної посади на час подання документів, підстава для звільнення.

Натомість у листах-пропозиціях Мінекономіки щодо погодження звільнення позивача (від 03.10.2023 до КМВА та від 06.10.2023 до КМДА) у частині підстав для звільнення зазначено лише «про звільнення з підстав, передбачених контрактом». Тобто не вказано ані пункту контракту, ані статті КЗпП України, на підставі яких планувалося звільнення позивача з роботи.

Як наслідок, ці листи Мінекономіки не містили усієї необхідної інформації відповідно до вимог абз. 6 п. 3 Порядку.

Наведене, вочевидь, і зумовило необхідність місцевої держадміністрації звертатися до Мінекономіки із проханням надати додаткову інформацію щодо підстав звільнення позивача та копію контракту.

Отже, є хибним висновок суду першої інстанції про те, що пропозиція щодо звільнення позивача вважається погодженою в силу положень абзацу другого пункту 6 Порядку.

Як наслідок, вбачається, що погодження звільнення позивача було відсутнє з боку місцевої держадміністрації, у зв`язку з чим звільнення відбулося з порушенням встановленого законодавством порядку, що у свою чергу свідчить про незаконність звільнення позивача.

Виходячи із наведеного вище у сукупності, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обґрунтованим, адже воно ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких умови у відповідності до вимог статті 376 ЦПК України оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з одночасним ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Оскільки колегія суддів вважає за необхідне задовольнити позов у частині позовної вимоги про визнання незаконним наказу про звільнення позивача (як основної позовної вимоги, у задоволені якої суд першої інстанції відмовив), то заявлені позивачем похідні позовні вимоги також підлягають задоволенню, але частково, із урахуванням наведених нижче висновків.

Щодо поновлення на посаді.

Позивачем заявлено позовну вимогу про його поновлення на посаді генерального директора ДП «Укрметртестстандарт» з 18 жовтня 2023 року.

За змістом частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи.

Щодо цього слід вказати, що згідно з п. 9 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1994 року № 170 «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» контракт набуває чинності з моменту його підписання або з дати, визначеної сторонами у контракті, і може бути змінений за згодою сторін, складеною у письмовій формі.

У контракті передбачаються обсяги пропонованої роботи та вимоги до якості і строків її виконання, строк дії контракту, права, обов`язки та взаємна відповідальність сторін, умови оплати й організації праці, підстави припинення та розірвання контракту, соціально-побутові та інші умови, необхідні для виконання взятих на себе сторонами зобов`язань, з урахуванням специфіки роботи, професійних особливостей та фінансових можливостей підприємства, установи, організації чи роботодавця (пункт 10 вказаної вище постанови).

Згідно з пунктами 21, 24 вказаної вище постанови у разі розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, установлених у контракті, але не передбачених чинним законодавством, звільнення проводиться за пунктом 8 статті 36 КЗпП України, з урахуванням гарантій, встановлених чинним законодавством і контрактом. За два місяці до закінчення строку чинності контракту за угодою сторін його може бути продовжено або укладено на новий строк.

Тобто, сторони контракту, окрім обсягів пропонованої роботи, порядку припинення та продовження контракту, підстав для його дострокового розірвання, узгоджують також строк його дії.

Колегію суддів встановлено, що сторони уклали строковий трудовий договір, а саме контракт № 1 від 24.01.2019 р.

Відповідно до п. 6.1 цього контракту строк його дії встановлено з 23 січня 2019 року по 23 січня 2024 року.

Докази на підтвердження обставин продовження строку дії такого контракту в матеріалах справи відсутні, а тому станом на сьогодні його дія є завершеною.

Чинне законодавство не передбачає можливості поновлення працівника на роботі в судовому порядку після закінчення строку дії контракту. Зазначене відповідає послідовній судовій практиці, викладеній, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21.07.2022 у справі № 487/1448/20 (провадження № 61-10512св21) та від 23.05.2024 у справі № 469/194/20 (провадження № 61-1298св23).

Отже, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, оскільки позивач працював за строковим трудовим договором (контрактом), строк дії якого закінчився 23 січня 2024 року під час розгляду цієї справи судом, і його дію сторони не продовжили, то наразі відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог у частині поновлення позивача на роботі на посаді генерального директора ДП «Укрметртестстандарт» з 18 жовтня 2023 року.

Таким чином, оскільки на час ухвалення по справі судового рішення судом апеляційної інстанції закінчився строк дії контракту, колегія суддів вважає за доцільне змінити формулювання підстав звільнення позивача з роботи та дату його звільнення з роботи, а саме змінити формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 з роботи, викладених в наказі (з особового складу) Міністерства економіки України від 16.10.2023 № 59-П «Про звільнення ОСОБА_1 », а саме, «… з підстав, передбачених контрактом відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України за порушення законодавства при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти та неповідомлення Мінекономіки у встановленому Законом України «Про запобігання корупції» порядку про наявність реального чи потенційного конфлікту інтересів» на «…з підстав закінчення строку дії контракту відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України», змінивши дату звільнення «17 жовтня 2023 року» на «24 січня 2024 року».

Варто зауважити, що неможливість поновлення позивача на роботі обумовлюється лише закінченням строку дії відповідного контракту, але разом з тим не призводить до неможливості задоволення інших пов`язаних похідних вимог в силу незаконності самого звільнення.

Щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивачем у позовній заяві також були заявлені вимоги про cтягнення з ДП «Укрметртестстандарт» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахованого з 18 жовтня 2023 року по дату винесення рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі чи визнання судом того, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 лютого 2025 року у справі № 591/3739/22-ц).

Тобто, вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю та її оплату через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Порядок обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до абзацу четвертого пункту 2 Порядку № 100 середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

У пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 №13 Пленуму Верховного Суду України зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Пунктом 8 Порядку № 100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів, що минули починаючи з дня незаконного звільнення по день прийняття судом рішення про поновлення на роботі. У свою чергу, середньоденна заробітна плата визначається шляхом діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на кількість таких днів.

Беручи до уваги, що позивача було звільнено у жовтні 2023 року, середньоденна заробітна плата обчислюється судом, виходячи з розміру заробітної плати, нарахованої позивачеві за серпень та вересень 2023 року (тобто за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню).

Із наявної в матеріалах справи довідки ДП «Укрметртестстандарт» № 06/51-167 від 17.10.2023 вбачається, що за останні два відпрацьовані календарних місяці перед звільненням позивача його заробітна плата на посаді генерального ДП «Укрметртестстандарт» становила: 96 500,00 грн (за серпень 2023 року) та 105 420,94 грн (за вересень 2023 року), що разом становить 201 920,94 грн.

Кількість фактично відпрацьованих позивачем днів за період серпень-вересень 2023 року становить 44 робочих дні.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 4589,11 грн (201 920,94 грн / 44 робочих днів).

Позивача було звільнено 17 жовтня 2023 року, а тому в силу ч. 1 ст. 253 ЦК України строк вимушеного прогулу слід рахувати саме з дня звільнення позивача, оскільки за 17.10 2023 йому заробітна плата вже не нараховувалась і не виплачувалась.

Разом з тим, як вже зазначалося вище, оскільки строк дії контракту завершився 23 січня 2024 року (відповідно до п. 6.1 контракту), то середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується лише до цієї дати включно.

Верховний Суд у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 344/12581/16-ц вказував, що оскільки позивача було звільнено незаконно і він підлягав би поновленню на роботі, однак строк дії контракту закінчився до ухвалення оскаржених судових рішень, апеляційний суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення і до закінчення строку дії контракту.

Отже, вимушений прогул працівника з вини роботодавця безперечно тягне за собою виникнення у останнього обов`язку виплатити середній заробіток за період такого прогулу, проте цей період не може перевищувати строк дії трудового договору (контракту).

З огляду на викладене, кількість днів вимушеного прогулу, які підлягають оплаті позивачу, у цьому випадку становить 71 робочій день (із 17 жовтня 2023 року по 23 січня 2024 року включно).

Таким чином, у зв`язку з незаконним звільненням позивача з роботи на його користь підлягає стягненню саме з ДП «Укрметртестстандарт» середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 325 826,81 грн (4589,11 грн х 71 робочій день). Вказана сума зазначена без вирахування податків та обов`язкових платежів, встановлених чинним законодавством України.

Щодо стягнення з відповідачів на користь позивача моральної шкоди.

Вимогу про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовував тим, що незаконне звільнення з роботи завдало йому тривалих та значних душевних страждань, які проявлялися, зокрема, в тому, що внаслідок звільнення його фінансове становище та в цілому його сім`ї значно погіршилось, оскільки заробітна плата, яку він отримував за місцем роботи на займаній посаді генерального директора ДП «Укрметртестстандарт», була основним джерелом його доходу. У позивача обмежилась можливість у задоволенні власних та сімейних культурно-побутових потреб, звичок тощо, що порушило нормальний (звичний) ритм його життя та спричинило значний дискомфорт.

Вказував, що достатньою та належною компенсацією його немайнових втрат, завданих незаконним звільненням, є сума у вигляді одноразової грошової виплати моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.

Вирішуючи під час ухвалення нового судового рішення у справі зазначені вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Апеляційний суд зауважує, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 січня 2018 року у судовій справі № 362/7161/15-ц).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин (шляхом присудження невиплачених сум чи виконання рішення суду про їх стягнення), а має самостійне юридичне значення.

За умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення чи незаконної невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)»:

- під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3);

- відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган (пункт 13).

При цьому, у справі «Науменко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права.

Отже, за умов встановлення порушення особистих немайнових прав слід виходити з презумпції завдання моральної шкоди, обов`язок спростування якої покладається на відповідача (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ромашов проти України»).

Враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку, що у даному випадку було порушено немайнові права позивача у зв`язку із незаконним звільненням, чим йому завдано моральних страждань внаслідок порушення його трудових прав.

Доводи Мінекономіки, викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що позивачем не наданого жодного доказу завдання йому моральної шкоди, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки у даному випадку слід виходити з презумпції завдання моральної шкоди, обов`язок спростування якої покладається на відповідача.

Водночас відповідачами не надано доказів на спростування завдання позивачу моральної шкоди, а натомість лише вказано про відсутність доказів зі сторони позивача, що не є достатнім аргументом з огляду на вказані вище висновки суду.

У постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 зазначено, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

У постанові від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21 Верховний Суд вказав наступне: «У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

Аналогічний правовий висновок викладений також у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі №755/3443/21.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року).

У постанові Об`єднаної Палати Касаційного Цивільного Суду Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 зазначено, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. В деяких випадках в законодавстві визначено мінімальний розмір моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

З огляду на викладене апеляційний суд, з урахуванням встановлених фактичних обставин завдання позивачу немайнової шкоди, тривалості та глибини моральних страждань, яких зазнав позивач, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд визначив моральну шкоду заподіяну відповідачами позивачу в розмірі 20 000,00 грн, що є розумною, виваженою і справедливою компенсацією.

За результатами апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню.

Щодо судових витрат.

Згідно з ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Питання щодо нового розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, суд апеляційної інстанції вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Так, ч. 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом враховується часткове задоволення позовних вимог, а також те, що позивач звільнений від сплати судового збору за окремі позовні вимоги (на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», разом з тим, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Таким чином з Міністерства економіки України та ДП «Укрметртестстандарт» на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 631,80 грн, по 3 815,90 грн з кожного. Так, судом апеляційної інстанції задовольняються частково позовні вимоги ОСОБА_1 . Суд стягує на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 325 826,81 грн та моральну шкоду у розмірі 20 000 грн, крім того позивачем заявлено немайнову вимогу про визнання наказу незаконним, яка задовольняється судом апеляційної інстанції, за що підлягав сплаті судовий збір за подачу позову до суду у загальному розмірі 3 469, 00 грн. За подачу апеляційної скарги судовий збір підлягав сплаті у розмірі 4 162,80 грн (3 469,00 х 150 х 0,8 = 4 162,80). А всього підлягав сплаті судовий збір по справі у розмірі 7 631,80 грн, який підлягає стягненню з відповідачів на користь держави по 3 815,90 грн з кожного, оскільки кожен відповідач допустив порушення трудових прав ОСОБА_1 і тому зобов`язаний сплатити на користь держави судовий збір.

Керуючись ст.ст. 141, 259, 268, 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Демченком Костянтином Миколайовичем , задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 06 червня 2025 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Міністерства економіки України, Державного підприємства «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав саоживачів», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ (з особового складу) Міністерства економіки України від 16.10.2023 № 59-П «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Змінити формулювання підстав звільнення ОСОБА_1 з роботи, викладених в наказі (з особового складу) Міністерства економіки України від 16.10.2023 № 59-П «Про звільнення ОСОБА_1 », а саме, «… з підстав, передбачених контрактом відповідно до пункту 8 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України за порушення законодавства при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти та неповідомлення Мінекономіки у встановленому Законом України «Про запобігання корупції» порядку про наявність реального чи потенційного конфлікту інтересів» на «…з підстав закінчення строку дії контракту відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України», змінивши дату звільнення «17 жовтня 2023 року» на «24 січня 2024 року».

Стягнути з Державного підприємства «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» (, 03141, м. Київ, вул. Метрологічна, буд. 4) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 325 826,81 грн.

Стягнути з Міністерства економіки України (, 01008, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, буд. 12/2) та Державного підприємства «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» (, 03141, м. Київ, вул. Метрологічна, буд. 4) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 20 000, 00 грн, по 10 000,00 грн з кожного.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Міністерства економіки України (, 01008, м. Київ, вул. Михайла Грушевського, буд. 12/2) та Державного підприємства «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів» (, 03141, м. Київ, вул. Метрологічна, буд. 4) на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 631,80 грн, по 3 815,90 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 09 грудня 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна