ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року

м. Київ

Справа № 756/14826/23

Провадження № 61-6287св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2025 року в складі колегії суддів Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що 22 серпня 1980 року Відділом обліку розподілу житлової площі Виконавчого комітету Київської міської ради його батьку ОСОБА_4 видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 42,23 кв. м.

Квартира надана в користування ОСОБА_4 та членам його родини, яка на той час складалась з: позивача ОСОБА_1 , відповідачки ОСОБА_5 та їхньої матері ОСОБА_6 .

Після народження дочки - ОСОБА_3 відповідачка зареєструвала її за адресою: квартира АДРЕСА_1 . На час звернення до суду в квартирі зареєстровані позивач та відповідачки.

Із 2000 року ані відповідачка, ані її дочка у вказаній квартирі не проживають, не беруть участі в утриманні та облаштуванні, не оплачують комунальні послуги, їхніх особистих речей у помешканні немає. Місце проживання відповідачок йому невідоме, а їхня реєстрація у квартирі порушує його право на вільне розпорядження і користування майном.

Просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

16 квітня 2024 року заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявні у матеріалах справи докази, як кожний окремо так і в їх сукупності, свідчать про те, що існують підстави для визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

25 червня 2024 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

19 березня 2025 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено частково. Заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційний суд керувався тим, що надані відповідачками докази, які прийняті апеляційним судом, зокрема інформація, надана Оболонським Управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - Оболонське УП ГУНП у м.Києві), дає підстави вважати, що між ОСОБА_1 та відповідачками існував тривалий конфлікт. Позивач чинить їм перешкоди в користуванні квартирою, що підтверджено актами. Заява, адресована органу приватизації державного житлового фонду - Управлінню житлово-комунального господарства Оболонської районної державної адміністрації у м. Києві (далі - УЖКГ Оболонської РДА у м. Києві), свідчить про те, що відповідачки не втратили інтерес до спірної квартири.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

13 травня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду 19 березня 2025 року, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що апеляційний суд не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року в справі № 509/4286/16-ц, від 21 серпня 2023 року в справі № 552/7368/21, про те, що відсутність існування доказів на момент ухвалення рішення суду першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Позивачем у суді першої інстанції були надані належні, допустимі, достовірні та достатні докази того, що відповідачки не проживають у спірній квартирі більш ніж 6 місяців без поважних причин. Судом першої інстанції у судових засіданнях були досліджені докази, на які посилався позивач - письмові докази, показання свідків, які не були спростовані відповідачками.

Суд апеляційної інстанції поклав в обґрунтування свого рішення акти, які датовані 2023 та 2024 роками, та заяви відповідачок до органу приватизації, які датовані вереснем 2023 року, в яких є посилання на події, які відбулися поза межами строку, який передбачений статтями 71, 72 Житлового кодексу (далі - ЖК) України. Наявність зареєстрованих викликів поліції за адресою спірної квартири не може належним чином підтверджувати, що саме відповідачками чинилися будь-які перешкоди в користуванні спірною квартирою.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Лой О. М. зазначив, що в касаційній сказі заявник фактично просить Верховний Суд здійснити переоцінку доказів, не зазначаючи, який саме доказ є недопустимим або неправильно оцінений судом апеляційної інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 серпня 1980 року Відділом обліку розподілу житлової площі Виконавчого комітету Київської міської ради Кірієнку М. М. виданий ордер на квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 42,23 кв. м. Квартира надана в користування ОСОБА_4 та членам його родини, яка складалась з: ОСОБА_1 (син), ОСОБА_5 (дочка) та ОСОБА_6 (дружина) (а. с. 3).

Згідно з довідкою Оболонської районної державної адміністрації у м. Києві від 22 березня 2024 року № 104-2451 за адресою: квартира АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У відповіді начальника обслуговуючої дільниці № НОМЕР_1 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м.Києва» вказано, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 із заявами щодо користування квартирою АДРЕСА_1 до обслуговуючої дільниці не звертались (а. с. 30).

Згідно з листом Оболонського УП ГУНП у м. Києві від 14 листопада 2023 року, наданим на звернення ОСОБА_1 , відсутня інформація щодо звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із заявами щодо усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 (а. с. 29).

Актами від 29 жовтня, 17 грудня 2023 року та 13 січня 2024 року, складеними ОСОБА_2 у присутності свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , яких остання запрошувала для супроводження, підтверджується те, що ОСОБА_1 перешкоджає ОСОБА_2 у доступі в квартиру АДРЕСА_1 , де вона зареєстрована (а. с. 107-109).

Актом від 24 вересня 2023 року, складеним ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , зафіксовано те, що вони разом з ОСОБА_3 приїздили до її дядька за зареєстрованим місцем її проживання в квартирі АДРЕСА_1 , але двері до квартири ніхто не відкрив, доступ до квартири ОСОБА_1 не надав (а. с. 110).

За квартирою АДРЕСА_1 рахується заборгованість зі сплати комунальних платежів, що підтверджується довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 15 липня 2024 року № 1568 (а с. 111).

У відповіді Оболонського УП ГУНП у м. Києві від 19 липня 2024 року в період з 01 січня 2014 року до 31 грудня 2017 року підтверджено, що були зареєстровані численні виклики поліції за адресою: квартири АДРЕСА_1 ; причини викликів: сімейні сварки, конфлікти з рідними, син ОСОБА_1 побив матір ОСОБА_6 (повідомлення лікаря про доставлення ОСОБА_6 з тілесними ушкоженнями), інші події (а. с.142).

Оболонським УП ГУНП у м. Києві на звернення ОСОБА_2 від 22 серпня 2024 року надано відповідь, що в період з 01 січня 2018 року до 31 грудня 2023 року зареєстровані неодноразові виклики, які надійшли на спецлінію 102 щодо конфліктних ситуацій з членами сім`ї (матері та сестри), заявником значиться ОСОБА_1 ; в липні 2019 року надійшло повідомлення диспетчера 103 «спроба самогубства» (а. с. 179).

У 2023 році ОСОБА_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мали намір приватизувати квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується копією підписаної 08 вересня 2023 року заяви до органу приватизації державного житлового фонду - УЖКГ Оболонської РДА у м. Києві. Заява підписана ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та керівником по обслуговуванню житла - ОСОБА_13 , але має закреслення щодо прізвища ОСОБА_1 та його підпису (а. с. 190).

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція)).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03), та наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві» (рішення від 16 липня 2009 року в справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02).

У цій справі позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, заявлено з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК України.

Стаття 71 ЖК України регулює питання збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім громадянином та передбачає загальне правило, згідно з яким при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Крім того, частиною третьою статті 71 ЖК України визначено випадки збереження житла за тимчасово відсутньою особою понад шість місяців, а частина п`ята цієї статті передбачає, що відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Отже, за нормами ЖК України особа втрачає право користування житловим приміщенням у разі відсутності в ньому без поважних причин понад шість місяців.

Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем прямо залежить від причин відсутності, то при вирішенні спору підлягають з`ясуванню обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності особи.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: 1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та 2) відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У постановах Верховного Суду від 30 квітня 2025 року в справі № 756/167/23, від 17 червня 2024 року в справі № 404/9215/19 зазначено, що в справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року в справі № 161/126/23 вказано, що процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідачів понад встановлені ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, у цей строк перериває строк тимчасової відсутності. За тимчасової відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому під час розгляду позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні за змістом висновки міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду від 06 лютого 2025 року в справі № 490/9394/20, від 03 грудня2024 року в справі № 725/5967/21, від 19 січня 2022 року в справі № 344/9319/19 та ін.

Під час вирішення питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення(див. постанови Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц, від 21 липня 2021 року у справі 227/1044/20, від 15 березня 2023 року у справі № 522/4382/21, від 09 січня 2024 року у справі № 761/38440/21, від 17 жовтня 2025 року в справа № 206/1119/24 та ін.)

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вимогами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Порядок прийняття та оцінки доказів в суді апеляційної інстанції урегульовано положеннями частин другої, третьої зазначеної статті ЦПК України.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (див. постанова від 05 листопада 2025 року в справі № 752/9526/17).

Апеляційний суд у мотивувальний частині судового рішення зазначив, що поштову кореспонденцію від суду першої інстанції, надіслану відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за зареєстрованим місцем проживання (квартира АДРЕСА_1 ), з січня до березня 2024 року вони не отримують, кореспонденція поверталась до суду першої інстанції з відміткою «адресат відсутній» (а. с. 37, 38, 53, 54), у лютому конверти повернулись на адресу суду з довідкою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а. с. 41, 42).

Участі у справі відповідачі не брали, відзивів, клопотань та заперечень не подавали.

Право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України та статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду (див. постанови Верховного Суду від 17 вересня 2025 року в справі № 939/1106/23, від 07 березня 2024 року у справі № 240/17246/23).

З огляду на те, що відповідачі не були обізнані про розгляд справи в суді першої інстанції, апеляційний суд виснував, що вони були позбавлені можливості подати до суду першої інстанції відзив на позовну заяву і докази на підтвердження своїх заперечень та, враховуючи встановлені обставини й вимоги частини третьої статті 367 ЦПК України, прийняв докази, подані на обґрунтування апеляційної скарги.

Зважаючи на наведене доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції прийняв докази в справі, надані відповідачками, з порушенням норм процесуального права, не знайшли свого підтвердження.

Оскільки надані відповідачками докази, які прийняті апеляційним судом у встановленому законом порядку, зокрема, інформація Оболонського УП ГУНП у м. Києві, дають підстави вважати, що між сторонами існує тривалий конфлікт щодо користування житловим приміщенням, про що зазначили відповідачки в своїх поясненнях. Надана відповідачками копія заяви від 08 вересня 2023 року, адресована органу приватизації, свідчить про те, що вони не втратили інтерес до спірної квартири, в ній не проживають з поважних причин, оскільки зі сторони позивача їм чиняться перешкоди в користування квартирою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України в попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Колегія суддів Верховного Суду вважає, що суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень(постанова Верховного Суду від 29 липня 2025 року в справі № 288/1595/13).

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Суд враховує позицію ЄСПЛ, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain), пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За наслідками касаційного перегляду справи в задоволенні касаційної скарги відмовлено, тому судові витрати особи, яка подала касаційну скаргу, покладаються на неї.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. М. Ситнік В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська