ПОСТАНОВА

Іменем України

10 грудня 2025 року м. Кропивницький

справа № 389/304/24

провадження № 22-ц/4809/57/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Савельєва О.В.) від 23.05.2024,

ВСТАНОВИВ:

1.Короткий зміст позовних вимог

01.02.2024 ОСОБА_1 звернувся до Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу в сумі 24500,00 грн, а також 493,22 грн інфляційних втрат та 7350,00 грн процентів, а всього 32343,22 грн (а. с. 1 - 11).

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 мав у власності легковий автомобіль ВАЗ Лада (Каліна), реєстраційний номер НОМЕР_1 , який потребував ремонту (зварювання порогів) та був переданий ним для здійснення відповідних робіт майстру ОСОБА_2 (відповідачу), за що ОСОБА_3 попередньо сплатив 6000,00 грн.

Під час виконання відповідачем ремонту автомобіля позивача цей транспортний засіб згорів.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою відшкодувати кошти за автомобіль й вони досягли домовленості, про що 05.08.2023 ОСОБА_2 видав позивачу розписку, відповідно до якої ОСОБА_2 частково погасив борг за автомобіль в розмірі 49 000,00 грн, а решту 24 500,00 грн зобов`язався сплатити до 05.10.2023. Крім того, даною розпискою сторони погодили, що у разі невиконання свого зобов`язання з погашення боргу, ОСОБА_2 зобов`язався сплатити ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10% річних щомісяця.

Супереч цій домовленості ОСОБА_2 зобов`язання не виконав, а тому ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

2.Короткий зміст рішення суду

23.05.2024 Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області ухвалив рішення, яким, з урахуванням ухвали цього ж суду від 10.07.2024 по виправлення описки, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив (а. с. 50-52).

Відмовляючи у задоволенні позову суд виснував, що між сторонами не було укладено договору позики. Зміст розписок ОСОБА_2 від 01.07.2023 і 05.08.2023 не підтверджує передачу ОСОБА_1 грошових коштів у борг ОСОБА_2 та виникнення у останнього зобов`язання їх повернути. Як позивач, так і відповідач визнали, що гроші в борг позивач не надавав, а розписки були написані відповідачем як гарантія відшкодування ним шкоди, заподіяної під час ремонту автомобіля позивача. Отже, між сторонами у справі не існує правовідносин позики, проте позивач обґрунтував свій позов нормами ст. 1046 ЦК України. Насправді зобов`язання відповідача повернути грошові кошти позивачу має інший характер та пов`язане з відшкодуванням завданої майну позивача шкоди.

3.Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Позивач ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта» звернувся до Кропивницького апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28.05.2024 у справі № 389/304/24 у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а. с. 77 - 85).

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд безпідставно відмовив позивачу у захисті його порушеного права, а тому рішення суду є незаконним.

Між сторонами у справі не існує спору щодо обставин цієї справи, а саме, що відповідач допустив пошкодження автомобіля позивача й зобов`язався відшкодувати завдані ним збитки в сумі 74000,00 грн в обумовлений ними строк, але сплатив борг лише частково, в сумі 49500,00 грн. Залишок боргу, 24500,00 грн, не сплачено. Крім того, ними було досягнуто домовленості про те, що у випадку невиконання відповідачем свого обов`язку сплатити кошти до 05.10.2023 він буде зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також 10 % річних щомісячно. Вимоги позивача пред`явлено на підставі таких умов договору між ним і відповідачем.

Під час розгляду справи в суді відповідач проти наявності у нього боргу перед позивачем та його розміру не заперечував.

Суд дав неправильно встановив обставини справи через неправильну оцінку доказів, висновки суду не відповідають дійним обставинам справи.

4.Відзив на апеляційну скаргу від відповідача ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

5.Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення аліментів визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.

Оскільки ціна позову у даній справі (32 343,22 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а справа не належить до виключень, передбачених п. 2 ч. 6 ст. 19 та ч. 4 ст. 274 ЦПК України, розгляд вказаної справи здійснюється судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, справа переглядається судом апеляційної інстанції за наявними у ній матеріалами без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) та без проведення судового засідання і його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Згідно з ч. 4, ч. 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова в такому випадку не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

6.Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до частин 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги за наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції зазначеним нормам закону не відповідає, а тому вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, але частково.

7.Встановлені судом першої інстанції обставини:

01.07.2023 ОСОБА_2 видав власноруч написану розписку, згідно з якою він зобов`язався в строк до 01.08.2023 відшкодувати ОСОБА_1 збитки, завдані під час ремонту автомобіля ВАЗ Лада (Каліна) в розмірі 74 000,00 грн (а. с. 43).

05.08.2023 ОСОБА_2 видав розписку, якою він підтвердив, що 26.06.2023 під час виконання ним ремонтних робіт автомобіля Лада «Каліна», номерний знак НОМЕР_1 , завдано збитків власнику вказаного автомобіля ОСОБА_1 на суму 74 000,00 грн, які він зобов`язувався відшкодувати до 05.10.2023 в повному обсязі. При цьому 05.08.2023 він сплатив ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок спричинених збитків частково в сумі 25 000,00 грн, а решту коштів в сумі 49 000,00 грн зобов`язався сплатити ОСОБА_1 до 05.10.2023 рівними частинами: 05.10.2023 24 500,00 грн, 05.10.2023 24 500,00 грн. У разі не дотримання взятого на себе зобов`язання, зобов`язався сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10% річних щомісяця.

Вказана розписка містить запис про те, що 09.09.2023 ОСОБА_2 передав грошових кошти ОСОБА_1 в сумі 24 500,00 грн, що посвідчено їх підписами (а. с. 42).

8.Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, а межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 у справі № 567/3/22).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

У цій справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нього коштів, які той зобов`язався сплатити в обумовлений ними строк на відшкодування збитків, завданих позивачу пошкодженням його автомобіля, а також індексу інфляції та процентів за період прострочення виконання цього грошового зобов`язання. Позивач обґрунтував своїх вимоги тим, що сторони визнають факт заподіяння відповідачем збитків позивачу у зв`язку з пошкодженням його автомобіля під час виконання ремонтних робіт, а також вони досягли домовленості про розмір збитків, форму і строки їх відшкодування відповідачем, що підтверджується розписками останнього, але він не виконав своє зобов`язання належним чином, а тому у нього виникло додаткове зобов`язання зі сплати індексу інфляції та обумовлених на такий випадок процентів. Позивач послався також на норми цивільного законодавства України, а саме положення статей 202, 207, 509, 625, 1049, 150 ЦК України.

Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції визнав обставини, якими позивач обґрунтував свої позовні вимоги. Зокрема, він пояснив суду, що дійсно він з ОСОБА_1 домовилися про ремонт автомобіля ВАЗ Лада Каліна. 17.06.2023 позивач передав йому цей автомобіль для ремонту. 26.06.2024 через витік палива відбулося загорання автомобіля та відбувся вибух. Він пропонував ОСОБА_1 придбати інший автомобіль такої ж моделі та в кращому стані, однак на його пропозицію останній відмовився та вимагав сплатити йому кошти. Тоді він склав розписку про грошове відшкодування, здійснив позивачу два платежі на загальну суму 49000,00 грн. Коли прийшов час здійснювати третю оплату у ОСОБА_2 не було необхідної суми, а була лише її частина (10 000,00 грн з необхідних 24500,00 грн), у зв`язку з чим він попросив ОСОБА_1 трохи почекати, але позивач на його прохання не погодився та повідомив, що буде звертатися до суду.

Вирішуючи справу, суд виходив з того, що позивач пред`явив позов про стягнення заборгованості за договором позики, оскільки свої вимоги підтверджував розписками відповідача, але їх зміст не підтверджує тієї обставини, що позивач передавав відповідачу грошові кошти в борг, а тому в останнього не виникло зобов`язання з повернення позики. Суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини з відшкодування завданих збитків (втрат, яких позивач зазнав у зв`язку зі знищенням його автомобіля), проте таких вимог він не пред`явив, а суд, з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства, не має права виходити за межу позовних вимог, самостійно змінювати предмет або підставу позову.

Колегія суддів апеляційного суду з висновком суду першої інстанції про те, що позивач пред`вив позов про стягнення заборгованості за договором позики не погоджується й вважає, що суд ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Дійсно, цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі диспозитивності (п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України), який передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти та якими обставинними їх обґрунтовувати, а також покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення.

Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову слід відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої позиції (див. п. 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтував вимоги щодо захисту права, тоді як юридична кваліфікація цих обставин у позовній заяві й інших заявах по суті справи не обмежує суд у виборі норм права для вирішення спору. Незгода суду з наведеним позивачем юридичним обґрунтуванням не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи самостійно дає юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (п. 83), від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (п. 7.42, 7.43), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (п. 49, 50), від 04.09.2019 у справі № 265/6582/16-ц (п. 44), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п. 101), від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (п. 81, 83, 84), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (п. 8.1), від 08.06.2021 у справі № 662/397/15-ц, від 15.06.2021 у справі № 916/585/18 (916/1051/20) (п. 9.52) та у справі № 904/5726/19 (п. 9.55 9.58), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (п. 8.19), від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20 (п. 59, 60), від 12.10.2021 у справі № 910/17324/19 (п. 32) тощо.

Інакше кажучи, вказівка позивачем конкретних приписів для обґрунтування позову не є визначальною для вибору судом тих приписів, які слід застосувати, вирішуючи спір. З`ясувавши під час розгляду справи, які нормативні приписи вказала сторона справи або інший її учасник для обґрунтування вимог чи заперечень, суд самостійно здійснює юридичну кваліфікацію спірних правовідносин і застосовує для ухвалення рішення ті нормативні приписи, предметом регулювання яких є відповідні відносини (див. п. 66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21).

При розгляді справи істотне значення має та обставина, що відмова в позові з причин неправильного визначення правової підстави за одночасної ідентичності матеріального змісту позовних вимог фактично скеровує позивача на повторне звернення до суду, повторне проходження судових процедур, у тому числі і сплату судових витрат, повторне доведення фактичних підстав позову тощо, що не відповідатиме принципам розумності та справедливості, а також спотворює завдання цивільного судочинства, зафіксоване у статті 2 ЦПК України (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №662/397/15-ц).

Дійсно, за змістом ст. 1046 ЦК України предметом договору позики можуть бути, зокрема, грошові кошти, які позикодавець передає у власність позичальникові, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, а згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України факт укладення договору позики та зміст його умов може бути підтверджена у суді розпискою позичальника.

Проте, боргова розписка може бути видана не лише на підтвердження укладення договору позики та його умов так, як обмежень на застосування розписки цивільне законодавство не містить.

Те, що позивач у своїй позовній заяві послався на ряд статей ЦК України, серед яких ст. 1049 цього Кодексу, якою унормовано виконання позичальником обов`язку з повернення позики, не є визначальним у кваліфікації пред`явленого позивачем позову. як позову про стягнення заборгованості за договором позики, адже ні зміст позовних вимог, ні обставини, якими вони обґрунтовані, ні зміст порушеного права, за захистом якого позивач звернуся до суду (право власності на річ легковий автомобіль) на це не вказують.

Помилка позивача у виборі правової норми, якою обґрунтовано його позов (ст. 1049 ЦК України), а також надання ним як доказу розписок відповідача не перешкоджало суду не порушуючи принципи цивільного судочинства, зокрема принцип диспозитивності, послуговуючись принципом jura novit curia самостійно надати юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обрати застосовні до правовідносин сторін норми права та вирішити їх спір відповідно до закону.

З оглядну на це та відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та ухваленням нового судового рішення.

Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що у цій справі місцевий суд встановив їх повно і правильно, а саме: ОСОБА_1 домовився з ОСОБА_4 про ремонт легкового автомобіля ВАЗ Лада Каліна, реєстраційний номер НОМЕР_2 , за плату. 17.06.2023 позивач передав йому цей автомобіль для ремонту. 26.06.2024, коли автомобіль перебував у відповідача на ремонті, відбулося його загорання внаслідок якого він був знищений. Сторони домовилися про відшкодування ОСОБА_4 завданих ним збитків ОСОБА_3 у грошовій формі про що 01.07.2023 відповідач видав власноруч написану розписку, згідно з якою він зобов`язався в строк до 01.08.2023 відшкодувати ОСОБА_1 збитки, завдані під час ремонту автомобіля ВАЗ Лада (Каліна) в розмірі 74 000,00 грн, але у вказаний строку фактично сплатив лише 25000,00 грн. 05.08.2023 ОСОБА_2 видав розписку, якою він підтвердив, що 26.06.2023 під час виконання ним ремонтних робіт автомобіля Лада «Каліна», номерний знак НОМЕР_1 , завдано збитків власнику вказаного автомобіля ОСОБА_1 на суму 74 000,00 грн, які він зобов`язувався відшкодувати до 05.10.2023 в повному обсязі. При цьому 05.08.2023 він сплатив ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок спричинених збитків частково в сумі 25 000,00 грн, а решту коштів в сумі 49 000,00 грн зобов`язався сплатити ОСОБА_1 до 05.10.2023 рівними частинами: 05.10.2023 24 500,00 грн, 05.10.2023 24 500,00 грн. У разі не дотримання взятого на себе зобов`язання, зобов`язався сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10% річних щомісяця.

Ці обставини сторонами визнаються, а також підтверджені письмовими доказами виданими ОСОБА_5 ОСОБА_1 розписками від 01.07.2023 та від 05.08.2023 (а. с. 44, 43 відповідно).

Колегія суддів вважає, що 17.06.2023 між сторонами був укладений договір підряду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу, а згідно з ч. 2 цієї ж статті Кодексу договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ст. 841 ЦК України підрядник зобов`язаний вживати усіх заходів щодо збереження майна, переданого йому замовником, та відповідає за втрату або пошкодження цього майна.

За обставин цієї справи відповідач (підрядник) мав забезпечити збереження та ремонт переданого йому позивачем (замовником) легкового автомобіля Лада «Каліна», номерний знак НОМЕР_1 ,але своє зобов`язання не виконав, що призвело до завдання шкоди цьому майну, а відповідно о пояснень сторін - його втрати.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушено, має право на відшкодування завданої йому шкоди.

Частиною 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування., а згідно з п. 1 ч. 2 цієї статті Кодексу збитками є втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч. 1 ст. 22 ЦК України).

Крім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 611 та ч. 1 ст. 623 ЦК України відшкодування збитків є одним із правових наслідків порушення зобов`язання, тобто наслідком його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з п. 8 ст. 16 ЦК України до числа способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Отже, заподіяння збитків замовнику через невиконання підрядником свого обов`язку зі збереження переданого йому замовнику майна породжує для підрядника зобов`язання відшкодувати завдані ним замовнику збитки.

З огляду на зміст положень ч. 3 ст. 22 та ч. 3 ст. 623 ЦК України можна дійти висновку, що завдані збитки можуть бути відшкодовані: 1) на підставі договору між особою, чиї дії або бездіяльність заподіяли виникнення збитків, з потерпілим, у якому вони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації; 2) у випадку, якщо сторони не досягли такої домовленості, то на підставі відповідного рішення суду.

Суд першої інстанції правильно встановив і сторонами визнається, що після того, як переданий позивачем відповідачу для ремонту легковий автомобіль був пошкоджений (знищений), вони досягли домовленості про розмір, спосіб та строк відшкодування завданих позивачу збитків, що підтверджується розписками відповідача, а саме: розмір збитків - 74000,00 грн, відповідач зобов`язався їх відшкодувати у повному обсязі частинами у строк до 05.10.2023, а у випадку порушення цього строку сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також десять процентів річних.

Таким чином, сторони досягли домовленості про розмір зобов`язання відповідача з відшкодування завданих ним позивачу збитків, а також порядок та строки його виконання.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Згідно з матеріалами справи відповідач сплатив позивачу 49 500,00 грн, тобто відшкодував завдані ним збитки частково, і не сплатив в обумовлений договором строк, до 05.10.2023, останньої частину боргу в сумі 24 500,00 грн.

На час ухвалення судом рішення ця заборгованість залишається несплаченою.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього на підставі закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Оскільки відповідач у даній справі має порушене грошове зобов`язання перед позивачем, колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано вважає, що наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням індексу інфляції та визначених договором десять процентів річних від простроченої суми за період прострочення, який позивач вказав у своїй позовній заяві (з 06.10.2023 по 31.12.2023, що становить 87 днів).

Отже, інфляційні втрати, нараховані на цю суму становить:

-індекс інфляції помісячно: у жовтні 2023 року 100,8%, у листопаді 2023 року 100,5%, у грудні 2023 року 100,7%, що сукупно за цей період становить 102,01%, який має заокруглюватися до десяткового числа після коми - 102,0% (саме так Державний комітет статистики України визначає місячні індекси споживчих цін).

-розрахунок інфляційний втрат: 24 500,00 x 1.02421181 - 24 500,00 = 490,00 грн.

Крім того, позивач має право на 10 % річних від простроченої суми за цей період, а саме: 24500 х 10 : 100 : 365 х 87 = 583,97 грн.

При цьому колегія суддів апеляційного суду вважає, що виконаний позивачем розрахунок процентів від простроченої суми таким, що не відповідає умовам укладеного між сторонами договору про відшкодування збитків так, як за цим договором відповідач зобов`язаний сплатити 10 % річних від простроченої суми боргу щомісячно, тобто сплачувати щомісячно до моменту погашення боргу проценти у розмірі 10 % річних. Натомість позивач нарахував 10 % від простроченої суми за кожен місяць прострочення.

9.Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосуються, зокрема, грошових вимог.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Хоча суд першої інстанції правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, проте неправильно застосував правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, та вирішив спір не відповідно до закону.

Допущені судом недоліки, відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог частково.

10.Про судові витрати

Одним із принципів цивільного судочинства, закріплених у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 ст. 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача;2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апеляційний суд задовольняє позов частково, частка задоволених вимог позивача становить 80,07 %.

В цій справі судові витрати складаються зі сплаченого позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви в сумі 1073,60 грн (а. с. 5) і 137,60 грн (а. с. 21) та судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1816,80 грн (а. с. 96а), а всього 3 028,00 грн.

З огляду на визначений ч. 1 ст. 141 ЦПК України принцип розподілу судового збору, та задоволення апеляційним судом позовних вимог на 79,0 %, то компенсація сплаченого позивачем судового збору у першій та апеляційній інстанції підлягає відшкодуванню відповідачем пропорційно задоволених позовних вимог на користь позивача в сумі 2 392,12 грн (3028,00 грн / 100 х 79 = 2392,12).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.05.2024 скасувати й ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) відшкодування завданих збитків у сумі 24 500,00 грн, 490,00 грн інфляційних втрат, 583,97 грн відсотків річних згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, а всього 25 898,66 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) компенсацію сплати судового збору у розмірі 2392,12грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник