№ 201/6238/25
провадження 2/201/3268/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра в місті Дніпрі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів і витрат,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» 20 травня 2025 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та судових витрат. Позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що 21 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», в подальшому змінив своє найменування на ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0. У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором АКІБ УкрСиббанк» у 2009 році звернулось до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № від 21 листопада 2006 року в сумі 18 535.86 доларів США, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 356.15 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120.00 грн.

Між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення Банком 1 на користь Банка 2 прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення. 11 травня 2019 року між Публічним акціонернім товариством «ДЕЛЬТА БАНК» (Банк 2) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «ЄВРОПЕЙСЬКА ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ РОЗВИТКУ» відповідно до вимог чинного законодавства України, за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронного аукціону № UА-ЕА-2019-03-26-000011-Ь від 17 квітня 2019 року, був укладений Договір № 1370/К про відступлення прав вимоги, згідно з яким 11 травня 2019 року відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення Банком 2 на користь Товариства прав вимоги за кредитним договором № від 21 листопада 2006 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 2-1250/11 (провадження № 6/755/674/20) від 20 травня 2020 року замінено сторону виконавчого провадження (стягувана) у виконавчому листі № 2-1250/11 виданому Дніпровським районним судом м. Києва на підставі заочного рішення Дніпровського районного суд; м. Києва від 21 листопада 2011 року за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № від 21 листопада 2006 року в сумі 18 535.86 доларів СІЛА що за курсом НБУ станом на 22 жовтня 2010 року становило 147 795.69 гри судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 356.15 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120.00 грн. з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку».

Щодо стягнення 3 % річних. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року стягнуто з Боржника на користь Банку 1 заборгованість за кредитним договором в сум 18 535.86 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 жовтня 2010 року становило 147 795.69 грн, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 356.15 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляд справи в сумі 120.00 грн.. Отже розмір несплаченої (станом на дату подання цього позову) заборгованості відповідача перед Товариством за Кредитним договором встановлений та підтверджений рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 складає 18 535.86 доларів США.

Відповідачем станом на дату подання цієї позовної заяви рішення суду не виконано, заборгованість з кредитним договором перед товариством не сплачено.

Стаття 625 Цивільного кодексу України передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язанні а саме: боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язанні сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищенаведене, та те що умовами кредитного договору сторонами визначено, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти у іноземній валюті, а саме у доларах США, інфляційні витрати н суму не повернутого боргу не нараховуються. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отримані компенсації від боржника за невиконання основного зобов`язання.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої сум за весь час прострочення.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такі правові висновки містяться, зокрема, постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12, та постанові Великої Палат Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Попри дії попередніх стягувачів та дії Товариства щодо забезпечення виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року - стягнути в примусовому порядку відповідача суму заборгованості за Кредитним договором у розмірі 18 535.86 доларів США (вісімнадцять тисяч п`ятсот тридцять п`ять доларів США 86 центів) не вдалось. Відповідач рішення суду не виконує.

Таким чином враховуючи, що встановлена рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2- 1250/11 від 21 листопада 2011 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 18 535.86 доларів США боржником не сплачена на дату подання цієї позовної/ заяви - позивач очікує отримати компенсацію за невиконання зобов`язання.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19).

Три проценти річних від простроченої суми боргу за кредитним договором, яка визначена Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року, становить 1 944.37 доларів США

Позивач вважає, що відповідач своїми діями порушив його права та інтереси, а тому позивач просив стягнути з нього на його користь грошові кошти у вказаній сумі і суму судового збору. Гроші в борг отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач просив стягнути з відповідача вказаний борг з судовими витратами: стягнути з відповідача на користь позивача нараховані за період з 02 квітня 2017 року по 29 вересня 2020 року відповідно до ст.625 ЦК України на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями підтверджену рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року три відсотки річних у розмірі 1 944.37 доларів США та судовий збір у розмірі 3028 грн., задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 та/або його представник проти задоволення позову заперечували, фактично не погодилися з викладеними в позові обставинами, були між ними інші домовленості. Повідомлення про наявність позову і справи отримували, правом надання відзиву не скористалися. Причини його та/або представника неприбуття в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від прибуття чи неприбуття представника відповідача сама особа в судове засідання не прибула без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неприбуття в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що може начебто перешкоджати вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом з наданих позивачем документів та матеріалів справи встановлено, що 21 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», в подальшому змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0.

У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором АКІБ УкрСиббанк» у 2009 році звернулось до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № від 21 листопада 2006 року в сумі 18 535.86 доларів США, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 356.15 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120.00 грн.

Між ПАТ «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення Банком 1 на користь Банка 2 прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення. 11 травня 2019 року між Публічним акціонернім товариством «ДЕЛЬТА БАНК» (Банк 2) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «ЄВРОПЕЙСЬКА ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ РОЗВИТКУ» відповідно до вимог чинного законодавства України, за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронного аукціону №UА-ЕА-2019-03-26-000011-Ь від 17 квітня 2019 року, був укладений Договір № 1370/К про відступлення прав вимоги, згідно з яким 11 травня 2019 року відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення Банком 2 на користь Товариства прав вимоги за кредитним договором № від 21 листопада 2006 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 2-1250/11 (провадження № 6/755/674/20) від 20 травня 2020 року замінено сторону виконавчого провадження (стягувана) у виконавчому листі № 2-1250/11 виданому Дніпровським районним судом м. Києва на підставі заочного рішення Дніпровського районного суд; м. Києва від 21 листопада 2011 року за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № від 21 листопада 2006 року в сумі 18 535.86 доларів СІЛА що за курсом НБУ станом на 22 жовтня 2010 року становило 147 795.69 гри судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 356.15 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120.00 грн. з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку».

Відповідно до частини 4. статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, н доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено п обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи наведене факт отримання відповідачем кредиту та порушення ним умов договору судом встановлено.

Щодо стягнення 3 % річних: рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року стягнуто з Боржника на користь Банку 1 заборгованість за кредитним договором в сум 18 535.86 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 жовтня 2010 року становило 147 795.69 грн, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 356.15 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляд справи в сумі 120.00 грн. Отже розмір несплаченої (станом на дату подання цього позову) заборгованості Відповідача перед Товариством за Кредитним договором встановлений та підтверджений рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 складає 18 535.86 доларів США (вісімнадцять тисяч п`ятсот тридцять п`ять доларів США 86 центів).

Відповідачем станом на дату подання цієї позовної заяви рішення суду не виконано, заборгованість з Кредитним договором перед Товариством не сплачено.

Стаття 625 Цивільного кодексу України передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язанні а саме: боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язанні сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищенаведене, та те що умовами кредитного договору сторонами визначено, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти у іноземній валюті, а саме у доларах США, інфляційні витрати н суму не повернутого боргу не нараховуються.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а н штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отримані компенсації від боржника за невиконання основного зобов`язання.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої сум за весь час прострочення. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Відповідно до статті 625 ЦК України з відповідача підлягає стягненню 3 % річних від суми заборгованості за кредитним договором, яка встановлена рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року та складає 18 535.86 доларів США /вісімнадцять тисяч п`ятсот тридцять п`ять доларів США 86 центів).

Таким чином враховуючи, що встановлена рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2- 1250/11 від 21 листопада 2011 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 18 535.86 доларів США (вісімнадцять тисяч п`ятсот тридцять п`ять доларів США 86 центів) боржником не сплачена на дату подання цієї позовної/ заяви - позивач очікує отримати компенсацію за невиконання зобов`язання.

За змістом статей 625, 1212 Цивільного кодексу України положення статті 625 Цивільного кодексу України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Три проценти річних (ст. 625 ЦКУ) від простроченої суми боргу за кредитним договором, яка визначена Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року, становить 1 944.37 доларів США та складається з:

1 529.59 доларів США (3% за період з 02 квітня 2017 року по 31 грудня 2019 року) = 18 535.86 доларів США (несплачена сума заборгованості згідно рішення суду) х 3% х 1004 (кількість днів прострочення у періоді): 365 (кількість днів у році); - 414.78 доларів США (3% за період з 01 січня 2020 року по 29 вересня 2020 року) = 18 535.86 доларів США (сума заборгованості згідно рішення суду) х 3% х 273 (кількість днів прострочення у періоді): 366 (кількість днів у році).

Отже сума 3% річних від суми несплаченої заборгованості за Кредитним договором у валюті заборгованості, яка підтверджена Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року становить 1 944.37 доларів США (одна тисяча дев`ятсот сорок чотири доларів США 37 центів).

Враховуючи наведене та той факт, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року є чинним та не виконаним, товариство вважає, що має право на стягнення з боржника сум передбачених статтею 625 ЦК України за період з 02 квітня 2017 року по 29 вересня 2020 року.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач своїми діями порушив його права та інтереси, а тому позивач просив стягнути з нього на його користь грошові кошти у вказаній сумі і суму судового збору. Гроші в борг отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач просив стягнути з відповідача вказаний борг з судовими витратами: нараховані за період з 02 квітня 2017 року по 29 вересня 2020 року відповідно до ст. 625 ЦК України на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями підтверджену рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року три відсотки річних у розмірі 1 944.37 доларів США та судовий збір у розмірі 3028 грн..

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору.

В порушення закону та умов укладеного договору відповідач свої зобов`язання за вказаним договором позики належним чином не виконав, утворилася заборгованість. На вимогу позивача повернути суму боргу, відсотки відповідач відповів відмовою, сума боргу залишилася не повернутою, хоча термін сторони встановили конкретний, вимога позивача була, але борг відповідач на вимогу позивача і в зазначений термін не повернув. Після звернення позивача до суду відповідач так і не повернув суму боргу. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели, в добровільному порядку спір не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

В судовому засіданні з`ясовано, що дійсно 21 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», в подальшому змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту та заставу майна № 0.

У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором АКІБ УкрСиббанк» у 2009 році звернулось до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № від 21 листопада 2006 року в сумі 18 535.86 доларів США, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 356.15 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120.00 грн.

Між ПАТ «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення Банком 1 на користь Банка 2 прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення. 11 травня 2019 року між Публічним акціонернім товариством «ДЕЛЬТА БАНК» (Банк 2) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «ЄВРОПЕЙСЬКА ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ РОЗВИТКУ» відповідно до вимог чинного законодавства України, за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронного аукціону №UА-ЕА-2019-03-26-000011-Ь від 17 квітня 2019 року, був укладений Договір № 1370/К про відступлення прав вимоги, згідно з яким 11 травня 2019 року відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення Банком 2 на користь Товариства прав вимоги за кредитним договором № від 21 листопада 2006 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва у справі № 2-1250/11 (провадження № 6/755/674/20) від 20 травня 2020 року замінено сторону виконавчого провадження (стягувана) у виконавчому листі № 2-1250/11 виданому Дніпровським районним судом м. Києва на підставі заочного рішення Дніпровського районного суд; м. Києва від 21 листопада 2011 року за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № від 21 листопада 2006 року в сумі 18 535.86 доларів СІЛА що за курсом НБУ станом на 22 жовтня 2010 року становило 147 795.69 гри судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 356.15 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120.00 грн. з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку».

Відповідно до частини 4. статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, н доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено п обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи наведене факт отримання відповідачем кредиту та порушення ним умов договору судом встановлено.

Щодо стягнення 3 % річних. Як було зазначено, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року стягнуто з Боржника на користь Банку 1 заборгованість за кредитним договором в сум 18 535.86 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 жовтня 2010 року становило 147 795.69 грн, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 356.15 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляд справи в сумі 120.00 грн.. Отже розмір несплаченої (станом на дату подання цього позову) заборгованості Відповідача перед Товариством за Кредитним договором встановлений та підтверджений рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 складає 18 535.86 доларів США (вісімнадцять тисяч п`ятсот тридцять п`ять доларів США 86 центів).

Відповідачем станом на дату подання цієї позовної заяви рішення суду не виконано, заборгованість з Кредитним договором перед Товариством не сплачено.

Стаття 625 Цивільного кодексу України передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язанні а саме: боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язанні сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи наведене, та те що умовами кредитного договору сторонами визначено, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти у іноземній валюті, а саме у доларах США, інфляційні витрати н суму не повернутого боргу не нараховуються.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 22 червня 2020 року у справі № 752/10525/16-ц, яка на сьогоднішній день не втратила своєї актуальності та використовується судами при вирішенні аналогічних спірних питань.

Разом з цим Верховний Суд у вказаній постанові зазначає, що стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, відповідно вона поширює свою дію на вс зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з привод виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а н штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отримані компенсації від боржника за невиконання основного зобов`язання. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої сум за весь час прострочення.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Такі правові висновки містяться, зокрема, постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12, та постанові Великої Палат Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Попри дії попередніх стягувачів та дії Товариства щодо забезпечення виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року - стягнути в примусовому порядку відповідача суму заборгованості за Кредитним договором у розмірі 18 535.86 доларів США (вісімнадцять тисяч п`ятсот тридцять п`ять доларів США 86 центів) не вдалось. Відповідач рішення суду не виконує.

Відповідно до статті 625 ЦК України з відповідача підлягає стягненню 3 % річних від суми заборгованості за кредитним договором, яка встановлена рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року та складає 18 535.86 доларів США /вісімнадцять тисяч п`ятсот тридцять п`ять доларів США 86 центів).

Таким чином враховуючи, що встановлена рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2- 1250/11 від 21 листопада 2011 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором у розмірі 18 535.86 доларів США (вісімнадцять тисяч п`ятсот тридцять п`ять доларів США 86 центів) боржником не сплачена на дату подання цієї позовної/ заяви - позивач очікує отримати компенсацію за невиконання зобов`язання.

За змістом статей 625, 1212 Цивільного кодексу України положення статті 625 Цивільного кодексу України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Правову позицію з приводу нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних у подібних ситуаціях Верховний Суд виклав у Постанові від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19. зокрема в постанові зазначено, що заборгованість за Кредитним договором захищена у судовому (примусовому) порядку. Факт того, що Кредитором пропущено строк для пред`явлення виконавчих документів до виконання не має правового значення.

Слід зауважити, що Верховним Судом у постанові від 29 листопада 2023 року по справі № 753/1527/22 вже розглядались питання щодо застосування правових висновків до яких дійшов Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 757/44680/15-ц до спірних правовідносин подібних до даної справи, а саме чи можна вважати натуральним зобов`язанням те яке захищене судовим рішенням але судом не поновлено строк пред`явлення виконавчих листів, за таким рішенням, на примусове виконання.

Зокрема у зазначеній постанові Верховний Суд вказав: «45. Так, Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що: натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. В указаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку за сплином позовної давності. Разом з тим, в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2011 року у справі № 2-717/2011, за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним. При цьому та обставина, що державним виконавцем 21 червня 2012 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі постанови Господарського суду Харківської області від 18 липня 2011 року по справі № 5023/4737/11, якою ОСОБА Д визнано банкрутом, і докази відновлення даного виконавчого провадження по виконанню рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2011 року в матеріалах справи відсутні, не має правового значення, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року по справі № 916/190/18). Можливість нарахування боржникові кредитором наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту, встановлена також постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц, ...53. В даному випадку розмір заборгованості вже встановлений судовім рішенням по справі № 2- 717/2011, яке набрало законної сили, та складає 801 575,16 доларів СІЛА та 751 367,62 грн.. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19 (провадження № 61-14506св20). Апеляційний суд не врахував та не звернув уваги, що оскільки кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральнім, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Таке прострочення є триваючім правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідні висновки неодноразово висловлювалися Верховнім Судом, зокрема містяться і в постановах Верховного Суду від 19 січня 2022року в справі № 204/3530/17, від 17 лютого 2021 року в справі № 303/7132/18.».

ВС у постанові від 29 листопада 2023 року по справі № 753/1527/22 виснував що захищене судом зобов`язання не може стати натуральним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 зазначено: «чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, навіть за умови відмови суду у задоволенні заяви про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених статтею 625 ЦК України.

Отже, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦПК України, за весь час прострочення, оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат та 3 процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його фактичного виконання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову».

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19).

Відповідно до правового висновку Верховного Суду викладеного 25 вересня 2024року у справі №206/2984/23 (пр.№61-7249св24) встановлено продовження строку позовної давності на строк дії карантину та наведено наступне: «...Із 12 березня 2020року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до ЗО червня 2023 року (пункт 1 Постанови кабінету Міністрів від 11 березня 2020 року4 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОУЮ-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2). Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728,786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ, який набрав чинності 02 квітня 2020 року). .... Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХпередбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID - 19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов 'язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обоє 'язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року № 691 -IX «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби СОVID -19»).

Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовні положення про позовну давність та щодо її продовження на строк дії карантину. Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину.

Такі висновки щодо застосування Закону № 540-ІХ викладені в пункті 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22), а також в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 16 листопада 2023 року в справі № 487/1342/21 (провадження № 6>1-4298св23), від 20 квітня 2023 року в справі № 728/1765/21 (провадження № 61-6640св22), на які посилається заявниця в касаційній скарзі та які не враховані судами попередніх інстанцій.

У цій справі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2013 року в справі № 436/6390/12 солідарними боржниками не виконане, таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому в позивача право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникло за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Однак з урахуванням заявленої ОСОБА З позовної давності стягнення сум за статтею 625 ЦК України підлягає обмеженню строкам давності, який підлягає обрахуванню з урахуванням Закону № 540-ІХ. Отже, на момент набрання чинності Законом № 540-ІХ (02 квітня 2020 року) прострочені з 02 квітня 2017 року платежі за кредитом перебувають у межах продовженої Законом № 540-ІХ позовної давності, що не врахували суди попередніх інстанцій. Згідно із Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120- ІХ), що набрав чинності 17 березня 2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 18, за змістом якого в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та в тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Закон № 2120-ІХ виключив можливість нарахування сум за статтею 625 ЦК України з 24 лютого 2022 року, однак не змінив положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ щодо продовження строку давності, зокрема за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, нарахованих до 24 лютого 2022 року, на період дії карантину.

Карантин на території України скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, тому позивач, звернувшись до суду в червні 2023 року, в частині вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року до 23 лютого 2022 року дотримався строків давності, які продовжувалися відповідно до Закону № 540-ІХ.».

Отже, враховуючи наведене, позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення заборгованості, яке викликане недобросовісною поведінкою Боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень, за період в межах строку позовної давності, тобто з 02 квітня 2017 року по 29 вересня 2020 року.

За змістом статей 625, 1212 Цивільного кодексу України положення статті 625 Цивільного кодексу України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Три проценти річних (ст. 625 ЦК України) від простроченої суми боргу за кредитним договором, яка визначена Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року, становить 1 944.37 доларів США та складається з: 1 529.59 доларів США (3% за період з 02 квітня 2017 року по 31 грудня 2019 року) = 18 535.86 доларів США (несплачена сума заборгованості згідно рішення суду) х 3% х 1004 (кількість днів прострочення у періоді): 365 (кількість днів у році); - 414.78 доларів США (3% за період з 01 січня 2020 року по 29 вересня 2020 року) = 18 535.86 доларів США (сума заборгованості згідно рішення суду) х 3% х 273 (кількість днів прострочення у періоді): 366 (кількість днів у році).

Отже сума 3% річних від суми несплаченої заборгованості за Кредитним договором у валюті заборгованості, яка підтверджена Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року становить 1 944.37 доларів США (одна тисяча дев`ятсот сорок чотири доларів США 37 центів).

Відповідно до висновку Верховного Суду викладеному у постанові від 01.06.2021 у справі № 910/9544/19 - невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У цьому висновку Верховний Суд звертався до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена в Постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19), в якій Суд погодився з аналогічними висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18.

Разом з цим слід зазначити, що Товариство зверталось до суду з позовом щодо стягнення з боржника 3% річних за невиконання умов кредитного договору № 0 від 07 серпня 2006 року. У такому позові Товариство просило стягнути з боржника, відповідно до ст. 625 ЦКУ, нараховані на суму простроченого грошового зобов`язання, розмір якого підтверджений та захищений у судовому порядку Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року, 3% річних за період з 30 вересня 2020 року по 30 вересня 2023 року. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2024 року по справі № 755/17254/23 позовну заяву Товариства задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» нараховані за період з 30 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі 779.64 доларів США та судові витрати. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року у справі № 755/17254/23, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2024 року - скасовано. Ухвалюючи таке рішення Дніпровський апеляційний суд підтвердив, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по цивільній справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» стягнута заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту та заставу майна № від 21 листопада 2006 року в сумі 18 535.86 доларів США та судові витрати, і таке рішення є не виконаним. При цьому належним кредитором боржника є ТОВ «Фінансова установа «ЄФКР».

В обґрунтування свого рішення Дніпровський апеляційний суд зазначив, що «Враховуючи той факт, що позивачу двічі було відмовлено у поновленні строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання, виконавчий лист щодо примусового виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 2- 1250/11 від 21 листопада 2011 року жодного разу для примусового виконання не подавався, виконавчі провадження не відкривались, приходимо до висновків, що вимоги позивача, які виникли на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2- 1250/11 від 21 листопада 2011 року є задавненими, а тому не можуть бути захищені в судовому порядку, що свідчить про наявність між сторонами натурального зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення ст.625 ЦК України.».

Однак вказані висновки суперечать нормам чинного законодавства та правовим позиціям Верховного Суду. Товариством було подано Касаційну скаргу на вказану постанову Дніпровського апеляційного суду, проте Верховний Суд ухвалою від 23 грудня 2024 року у справі № 755/17254/23 відмовив у відкриття касаційного провадження посилаючись на малозначність даної справи. Однак Товариство має на меті у інший спосіб відновити свої права щодо застосування положень ст. 625 ЦК України.

Разом з цим слід зазначити, що висновки до яких дійшов Дніпровський апеляційний руд при розгляді справи №755/17254/23, зокрема щодо наявності у зобов`язання боржника ознак натуральності та задавненості, не є преюдиційними.

Згідно з постановою Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 826/3356/13-а преюдиційні факти потрібно відрізняти від оцінки обставин судом. Преюдиційні факти - це явища дійсності, істинність яких вже було встановлено в рішенні, що виключає необхідність їх повторного з`ясування, тоді як юридична оцінка фактів - це оцінне судження, зроблене судом під час зіставлення факту з нормою права, яка регулює відповідну сферу правовідносин.

Враховуючи наведене та той факт, що рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року є чинним та не виконаним, товариство вважає, що має право на стягнення з боржника сум передбачених статтею 625 ЦК України за період з 02 квітня 2017 року по 29 вересня 2020 року.

Позивач вважає, що відповідач своїми діями порушив його права та інтереси, гроші відповідачем в кредит отримані і використані, але в оговорений термін гроші позивачу відповідач в повній сумі не повернув, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдані збитки.

Згідно положень ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (терміні його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Дані правовідносини є за своєю правовою природою є зобов`язальними правовідносинами та регламентовані главою 71 Цивільного кодексу України.

Отже, станом на момент звернення до суду із даною позовною заявою сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором не погашена.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, у справі встановлено, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними, ґрунтуються на нормах матеріального права. Натомість відповідач не посилався на належні та допустимі докази повернення спірних коштів за кредитним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Тобто поясненнями сторін, показаннями свідків, тощо не може доводитися факт виконання чи невиконання зобов`язання за наявності договору, підписаного сторонами.

Таким чином, суд доходить висновку, що договір кредиту відповідно до положень ст. 204 ЦК України, є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вказаного боргу у визначеній сумі.

Ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 «Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину» ЦК України: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 «Недійсність правочину» ЦК України: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України - 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином неправомірними діями відповідача, пов`язаними з використанням коштів позивача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача).

Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи те, що умовами договору сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язань в доларах США, то, керуючись положеннями чинного законодавства України, стягненню з позичальника підлягає сума відсотків, що визначена в договорі, тобто в доларах США.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, доказiв відповідачем до суду не надано.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно них по сумі боргу та строку її повернення, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань стосовно цих первісних позовних вимог є припущенням.

Згідно з абзацом 2 частини першої статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно з частиною частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18).

Таким чином, у справі встановлено, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними, ґрунтуються на нормах матеріального права. Натомість відповідач не посилався на належні та допустимі докази повернення спірних коштів за договором.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФУ « Європейська факторингова компанія розвитку» нараховані за період з 02 квітня 2017 року по 29 вересня 2020 року відповідно до ст. 625 ЦК України на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями підтверджену Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року три відсотки річних у розмірі 1 944.37 доларів США, а також сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 3 028 грн..

Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування його позиції відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі і підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 22, 202, 204, 207, 218, 510, 526, 527, 530, 611, 625, 627, 1046, 1047, 1049, 1052 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (вул. Глибочицька, буд. 40 х, м. Київ, 04052, код за ) нараховані за період з 02 квітня 2017 року по 29 вересня 2020 року відповідно до ст. 625 ЦК України на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями підтверджену рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 2-1250/11 від 21 листопада 2011 року три відсотки річних у розмірі 1 944.37 доларів США (одна тисяча дев`ятсот сорок чотири доларів США 37 центів).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська факторингова компанія розвитку» (вул. Глибочицька, буд. 40 х, м. Київ, 04052, код за ) сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 3028 грн. (три тисячі двадцять вісім гривень 00 копійок).

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -