Провадження № 22-ц/801/2319/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 рокуСправа № 127/39605/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

розглянувши цивільну справу, без повідомлення її учасників, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості спільного майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 03 вересня 2025 року у м. Вінниці суддею цього суду Вохміновою О.С., дата складання повного судового рішення 05 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості спільного майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що вона з 23.10.2019 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

23.12.2021 року вони за спільні кошти придбали автомобіль Volkswagen Golf, 2001 р.в., право власності на який було зареєстроване за ОСОБА_2

23.10.2024 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справ № 127/29459/24 шлюб між сторонами був розірваний.

В листопаді 2024 року з відповіді ТСЦ МВС позивач дізналась, що в період шлюбу 03.11.2023 року відповідач ОСОБА_2 без її згоди відчужив вказаний автомобіль. При цьому відповідач продовжував користуватись спільним автомобілем, що вказує на те, що формальне відчуження вчинене з метою уникнення розподілу спільно нажитого майна.

Враховуючи, що вартість проданого автомобіля оцінена експертом в сумі 163 545 грн, на підставі викладеного, позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію вартості частки спільного майна подружжя - автомобіля «Volkswagen Golf», 2001 р.в., в сумі 81 772,50 грн, а також судові витрати.

03.09.2025 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області вищевказаний позов задоволено. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки спільного майна подружжя - автомобіля «Volkswagen Golf», 2001 р.в., в розмірі 81 772, 50 грн. Здійснено розподіл судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на необґрунтованість та незаконність рішення суду.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує, що суд першої інстанції постійно відмовляв у задоволенні клопотань про зупинення провадження у справі, чим, на думку ОСОБА_2 , порушив його право на доступ до правосуддя, враховуючи, що самостійно брати участь у розгляді справи він не міг, у зв`язку із довготривалою хворобою.

Також апелянт зазначає, що автомобіль «Volkswagen Golf», 2001 р.в., дійсно був куплений під час шлюбу, однак за гроші, які ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 саме для купівлі вказаного автомобіля.

Разом з тим, на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_1 адвоката Пунько І.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В заперечення проти апеляційної скарги вказує, що твердження відповідача про те, що брати участь у розгляді справи він не міг, у зв`язку із довготривалою хворобою, не відповідають дійсності, оскільки він щотижня відвідує спільну із позивачем доньку та проводить з нею час. При цьому адвокат Пунько І.В. звертає увагу суду, на те, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, ОСОБА_2 мав можливість звертатись до суду із клопотаннями про зупинення провадження у справі, а відзиву чи будь-яких письмових заперечень не надав, що, на переконання позивача, вказує на зловживання відповідачем своїми процесуальними правами.

Тому вважає, що судом першої інстанції було правильно відмовлено у задоволенні клопотань про зупинення провадження у справі через безпідставність.

Крім того, про обставини, що ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 кошти саме для купівлі вищевказаного автомобіля, відповідач в суді першої інстанції не повідомляв, клопотання про виклик свідків не подавав, а відтак такі доводи є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

З матеріалів справи встановлено, що 23.10.2019 року ВМВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , актовий запис 2917, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 12).

В шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_4 , що не заперечувалось учасниками справи.

23.10.2024 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/29459/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 13-15).

Із відповіді Територіального сервісного центру МВС № 0541 від 01.11.2024 року № 31 вбачається, що у ОСОБА_2 у власності за період з 23.12.2021 року по 03.11.2023 року перебував транспортний засіб «Volkswagen Golf», 2001 р.в. 03.11.2023 року транспортний засіб був перереєстрований на нового власника по договору купівлі-продажу № 0541/2023/4139653 від 03.11.2023 року (а.с. 17).

Згідно із звітом про оцінку ТОВ «Експерт Компані+» станом на 24.06.2025 року орієнтовна ринкова вартість автомобіля «Volkswagen Golf», 2001 р.в., становить 163 545 грн (а.с. 64-74).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив, що в період шлюбу за спільні кошти подружжя був придбаний автомобіль «Volkswagen Golf», 2001 р.в. При цьому спірний автомобіль був відчужений ОСОБА_2 під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Відповідач здійснив відчуження на свій розсуд, без згоди ОСОБА_1 , а доказів того, що кошти від продажу він використав в інтересах сім`ї і на потреби сім`ї, відповідач не надав

Враховуючи наведені обставини, суд вважав, що позивач надала належні і допустимі докази в обґрунтування своїх позовних вимог, натомість відповідач позов не спростував, а тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути компенсацію вартості частки спільного майна подружжя - автомобіля «Volkswagen Golf», 2001 р.в., в сумі 81 772, 50 грн.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У частині першій статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України вказує на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Під час поділу майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див.: постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року в справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21) зроблено висновок, що «якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України)».

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Такі правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16 (провадження № 61-37616св18), від 24 лютого 2021 року у справі № 127/16630/17 (провадження № 61-83св21), від 09 червня 2021 року у справі № 761/18817/17 (провадження № 61-6447св21), від 14 листопада 2024 року у справі № 727/1140/21 (провадження № 61-14646св23).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З урахуванням наведеного та відступаючи від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц, провадження № 61-189ск17, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Доводи касаційної скарги про те, що дійсна вартість транспортних засобів встановлена довідками-рахунками, а не висновками автотоварознавчих досліджень, не заслуговують на увагу, оскільки вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) зазначено, що право спільної сумісної власності позивача було порушено в момент укладення договору про відчуження майна без її згоди, однак, виходячи з обраного нею способу захисту (стягнення грошової компенсації вартості майна), суди дійшли в цілому правильного висновку про захист порушеного права шляхом присудження грошової компенсації за частку в спільному майні подружжя.

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що спірний транспортний засіб був набутий сторонами під час перебування у шлюбі, водночас відповідач відчужив його без згоди позивача, дійшов вірного висновку, що спірний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя і на нього поширюється презумпція спільності майна подружжя.

В той час, оскільки відповідач не спростував належними та допустимими доказами презумпцію спільності майна подружжя, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, стягнувши із нього на користь позивача грошову компенсацію за частку в спільному майні подружжя, виходячи із дійсної його вартості на час розгляду справи.

При цьому, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Твердження скаржника, що суд першої інстанції постійно відмовляв у задоволенні клопотань про зупинення провадження у справі, чим, на думку ОСОБА_2 , порушив його право на доступ до правосуддя, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Підстави, за наявності яких суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, передбачені статтею 251 ЦПК України.

Так, відповідно до вказаної статті суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі: 1) смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво; 2) перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції; 3) призначення або заміни законного представника у випадках, передбачених статтею 63 цього Кодексу; 4) надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення подружжя, крім випадків, передбачених частиною другою статті 111 Сімейного кодексу України; 4-1) звернення обох сторін з клопотанням про зупинення провадження у справі у зв`язку з проведенням медіації; 5) прийняття рішення про врегулювання спору за участю судді; 6) об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Водночас, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках: 1) перебування учасника справи на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі; 2) захворювання учасника справи, підтвердженого медичною довідкою, що виключає можливість явки до суду протягом тривалого часу; 3) перебування учасника справи у довгостроковому службовому відрядженні; 4) розшуку відповідача в разі неможливості розгляду справи за його відсутності; 5) призначення судом експертизи; 6) направлення судового доручення щодо збирання доказів у порядку, встановленому статтею 87 цього Кодексу; 8) звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави; 9) прийняття ухвали про тимчасове вилучення доказів державним виконавцем для дослідження судом; 10) перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду (частина 1 статті 252 ЦПК України).

В матеріалах справи містяться клопотання ОСОБА_2 , подані до суду першої інстанції, про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 252 ЦПК України з тих підстав, що відповідач знаходився на лікарняному у зв`язку із хворобою та самостійно представляти свої інтереси в суді він не мав змоги.

На підтвердження викладених обставин він надав, зокрема, виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 28.01.2025 року (а.с. 37), від 03.03.2025 року (а.с. 40), від 07.04.2025 року (а.с. 52) та від 01.09.2025 року (а.с. 97).

Разом з тим, із таких виписок неможливо встановити який тип лікування (амбулаторне, стаціонарне) станом на дату обстеження проходив ОСОБА_2 , у них не зазначено, що його захворювання виключає можливість явки до суду протягом тривалого часу, про що також було правильно вказано судом першої інстанції за результатом розгляду вказаних клопотань.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За вимогами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як визначено у статтях 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відтак, колегія суддів не бере до уваги посилання скаржника на те, що автомобіль «Volkswagen Golf», 2001 р.в., був куплений за кошти, які ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 саме для купівлі вказаного автомобіля, оскільки на підтвердження таких обставин відповідач не надав будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції із обґрунтуванням причин, з яких такі докази не були надані у суді першої інстанції у строки, визначенні ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2025 року без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

Т. М. Шемета