Справа № 344/7341/24
Провадження № 22-ц/4808/1463/25
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Баркова В.М., Максюти І.О.,

за участю секретаря Кузів А.В.

учасники справи

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

відповідачі - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Геотехніка»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне підприємство «ЖЕО Житло-Сервіс»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_9 ,

на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2025 року, ухвалене судом у складі судді Антоняка Т.М.,

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Геотехніка», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Приватне підприємство «ЖЕО Житло-Сервіс» про витребування майна та скасування державної реєстрації,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду з позовною заявою до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ТОВ «Геотехніка» про витребування майна та скасування державної реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що ОСОБА_1 є власником двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на 6 поверсі 7 поверхового будинку, ОСОБА_2 є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , що знаходиться на 7 поверсі вказаного будинку, ОСОБА_3 являється власником трьохкімнатної квартири АДРЕСА_3 у цьому ж будинку, ОСОБА_4 являється власником двокімнатної квартири АДРЕСА_4 , що знаходиться на 6 поверсі вказаного будинку.

Приватне підприємство «ЖЕО Житло-Сервіс» є балансоутримувачем житлового будинку по АДРЕСА_5 та здійснює обслуговування даного будинку.

Позивачі, а також інші мешканці даного житлового будинку виявили, що від горища будинку і до п`ятого поверху несучі стіни вкрилися рясними і глибокими тріщинами. Напередодні відповідач завіз у двір даного житлового будинку піддони з газоблоками та розвантажив їх біля під`їзду, мешканці не надали таким діям відповідача жодного значення. Пізніше виявилося, що дані блоки були потрібні для будівництва на горищі їхнього житлового будинку офісних приміщень, на який вхід зі сходової клітки загального користування. Від ваги будівельних матеріалів та будівельних робіт стіни у будинку не витримали та вкриваються з кожним днем більшою кількістю тріщин.

З даного приводу мешканці будинку звернулися із заявою до ГУ НПУ в Івано-Франківській області щодо реєстрації відповідного кримінального провадження, а також до влади та журналістів.

У відповідь на адвокатський запит ПП «ЖЕО Житло-Сервіс» надало акт державної комісії про прийняття даного об`єкта в експлуатацію від 01.06.2007 року, згідно якого вбачається, що це 7-миповерховий житловий будинок з вбудованими приміщеннями торгово-адміністративного призначення.

Зазначили, що на момент прийняття об`єкта в експлуатацію це був 7-миповерховий будинок, на 7-му поверсі якого знаходяться жилі квартири, а саме двоє із позивачів мають там квартири і про ніякий ще один поверх офісних та комерційних приміщень мова не йшла.

Дані приміщення не є індивідуальним об`єктом, вхід на горище зі сходової клітки. Єдині комерційні приміщення були на першому поверсі, які мають індивідуальний фасадний вхід.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.01.2024 року за № 361723651, власником нежитлових приміщень, А, загальною площею - 679,9 кв.м. є ОСОБА_5 з 01.08.2023 року.

Позивачі вважають, що створене нежитлове приміщення у горищі є незаконним, таке не має і не може мати ні електрики, ні водопостачання, ні каналізації, бо такого поверху не існувало у проектній документації та такий поверх не вводився в експлуатацію, підтвердженням чого є Інформаційна довідку з державного реєстру речових прав на попереднього власника ТОВ «Геотехніка» від 13.12.2019 року за № 192881096, де зазначено у реєстрі нежитлове приміщення у горищі з вбудованими приміщеннями адміністративно - тортового призначення по АДРЕСА_5 .

Згідно відповіді з архівного відділу Івано-Франківської міської ради від 05.02.2024 року за № 14/01-20/536, первинне право власності на спірні приміщення були зареєстровані за ОСОБА_6 на нежитлові приміщення у горищі з вбудованими приміщеннями адміністративно-торгового призначення на АДРЕСА_5 .

Підставою для реєстрації права власності був договір про дольову участь у будівництві № 047 від 11 січня 2006 року, оформлений між ТОВ КП «Стандарт-ІФ» та ОСОБА_6 та акт здавання - приймання завершених будівництвом нежилих приміщень загальною площею 679,9 кв.м. у горищі багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями адміністративно-торгового призначення, що знаходяться за адресою АДРЕСА_5 .

28.06.2007 року згідно договору купівлі-продажу право власності перейшло до ТОВ «Геотехніка» .

Згідно передавального акту, внаслідок ліквідації ТОВ «Геотехніка», нежитлове приміщення у горищі з вбудованими приміщеннями адміністративно-торгового призначення по АДРЕСА_5 -Франківську ТОВ «Геотехніка» передане Перегінець В.О.

29.06.2022 року згідно договору дарування ОСОБА_7 подарував нежитлове приміщення (без слова горище), загальною площею - 679,9 кв.м. ОСОБА_8

01.08.2023 року, згідно договору купівлі-продажу ОСОБА_8 продала нежитлове приміщення площею - 679,9 кв.м. відповідачу ОСОБА_5 .

Позивачі не погоджуються із існуючою власністю на майно як віртуально створеною з горища, що є приміщенням загального користування (допоміжним приміщенням) усіх власників квартир у даному будинку.

Спірне приміщення можна класифікувати за функціональним призначенням як технічне горище, яке відноситься до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, забезпечує належне функціонування та експлуатацію жилого будинку, не відноситься до нежитлових приміщень у складі житлового комплексу та не може бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Конфігурація та проміри горища будинку відповідають розмірам та плануванню нежитлового приміщення у цьому ж будинку.

Позивачі зазначають, що є власниками квартир у 7-миповерховому житловому будинку по АДРЕСА_5 , а також є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою, зокрема - співвласниками горища (даху) зазначеного будинку.

У зв`язку з викладеним, просили суд витребувати із незаконного володіння ОСОБА_5 горище (дах) житлового будинку по АДРЕСА_5 ;

скасувати державну реєстрацію права власності № 51202402 від 01 серпня 2023 року за ОСОБА_5 на нежитлове приміщення А, загальною площею 679,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ;

скасувати державну реєстрацію права власності № 47197787 від 29 червня 2019 року за ОСОБА_8 на нежитлове приміщення А, загальною площею 679,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ;

скасувати державну реєстрацію права власності № 34621193 від 13 грудня 2019 року за ОСОБА_7 на нежитлове приміщення А, загальною площею 679,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 ;

скасувати державну реєстрацію права власності № 19231294 від 04 липня 2007 року за ТОВ «Геотехніка» на нежитлові приміщення у горищі з вбудованими приміщеннями адміністративно-торгового призначення літера А, загальною площею 679,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 січня 2025 року прийнято заяву позивача ОСОБА_3 про відмову від позову. Провадження в частині позовних вимог ОСОБА_3 закрито.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 звернулись до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ТОВ «Геотехніка» про витребування майна та скасування державної реєстрації відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_9 , звернулись до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2025 року та ухвалити у справі нове рішення, яким їх позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачі не погоджуються з висновком суду першої інстанції про те, що позивачами не доведено, що спірне приміщення за своїми технічними характеристиками є саме допоміжним, а не нежитловими. Позивачами надано акт державної комісії про прийняття даного об`єкта в експлуатацію від 01.06.2007 року з якого вбачається, що це є 7-миповерховий житловий будинок з вбудованими приміщеннями торгово-адміністративного призначення. Отже, на момент прийняття об`єкта в експлуатацію, це був 7-миповерховий будинок на 7 поверсі якого знаходяться жилі квартири, а саме двоє із позивачів мають там квартири і на етапі введення об`єкта в експлуатацію не йшлося мови про поверх офісних та комерційних приміщень. Також дані приміщення не є індивідуальним об`єктом, вхід на горище з сходової клітки.

Вважають спірний об`єкт незаконно створеним нежитловим приміщенням на горищі, яке немає і не може мати електрики, водопостачання, каналізації, бо такого поверху не існувало у проектній документації та такий поверх не вводився в експлуатацію.

На долученому відео та фото чітко видно горище, великій простір з балками під покриття, з опусками по краю до 1 метра.

На підтвердження того, що дане незаконно створене нежитлове приміщення фактично являється горищем, позивачами до суду першої інстанції було надано Інформаційну довідку з державного реєстру речових прав на попереднього власника ТОВ «Геотехніка» від 13.12.2019 року за №192881096 де зазначено в реєстрі нежитлове приміщення у горищі з вбудованими приміщеннями адміністративно-торгового призначення по АДРЕСА_5 .

Згідно відповіді з архівного відділу Івано-Франківської міської ради від 05.02.2024 року за №14/01-20/536 первинне право власності на спірні приміщення були зареєстровані згідно розпорядження міського голови від 14.06.2007 року за №346-р за ОСОБА_6 на нежитлові приміщення у горищі з вбудованими приміщеннями адміністративно-торгового призначення на АДРЕСА_5 . Підставою для оформлення розпорядження був договір про дольову участь у будівництві №047 від 11 січня 2006 року, оформлений між ТОВ КП «Стандарт-ІФ» та ОСОБА_6 та акт здавання приймання завершених будівництвом нежилих приміщень загальною площею 679,9 кв.м у горищі багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями адміністративно-торгового призначення, що знаходяться за адресою АДРЕСА_5 .

28.06.2007 року згідно договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Біланюк С.М., Д669 право власності перейшло до ТОВ «Геотехніка».

12.12.2019 року згідно передавального акта внаслідок ліквідації ТОВ «Геотехніка» нежитлове приміщення у горищі з вбудованими приміщеннями адміністративно-торгового призначення по АДРЕСА_5 -Франківську ТОВ «Геотехніка» передане Перегінець В.О.

29.06.2022 року згідно договору дарування за №3022, ОСОБА_7 подарував уже тільки нежитлове приміщення (без слова Горище), загальною площею 679,9 кв.м ОСОБА_8

01.08.2023 року згідно договору купівлі-продажу за №2937, ОСОБА_8 продала нежитлове приміщення, площею 679,9 кв.м відповідачу ОСОБА_5 .

Скаржники зазначили, що спірне приміщення можна класифікувати за функціональним призначенням як технічне горище, що відноситься до допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, забезпечує належне функціонування та експлуатацію жилого будинку, не відноситься до нежитлових приміщень у складі житлового комплексу та не може бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Судом першої інстанції при прийнятті рішення не було враховано положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно якого власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку та положення ч. 2 ст. 382 ЦК України, згідно якої власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Судом не враховано, що в рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 визначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Послались на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі № 914/843/17, від 18 липня 2018 у справі № 916/2069/17, від22 листопада 2018 у справі № 904/1040/18, від15 травня 2019 у справі №906/1169/17, від 15 вересня 2020 року у справі № 904/5047/18, згідно яких допоміжними приміщеннями є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням.

Вважають, спірні приміщення перебувають у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку в силу закону, тому що доводити право власності на них не потрібно.

Скаржники посилаються на те, що договір про дольову участь у будівництві № 047 від 11 січня 2006 року, оформлений між ТОВ КП «Стандарт-ІФ» та ОСОБА_6 , щодо набуття права власності на нежитлові приміщення загальною площею 679,9 кв.м у горищі багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями адміністративно-торгового призначення, що знаходяться за адресою АДРЕСА_5 є нікчемним правочином, який як і договір купівлі-продажу від 28.06.2007 року, договір дарування від 29.06.2022 року та договір купівлі-продажу від 01 серпня 2023 року є нікчемними, які не потребують визнання їх недійсними. Дані договори порушують публічний порядок укладення, а тому визнання їх недійсними не потребується, вони є нікчемні по своїй суті.

Вважають, що належними способами захисту є витребування майна горища за позовами власників квартир в порядку віндикації та скасування реєстрації права власності на об`єкт.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 29 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження та роз`яснено відповідачам право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_10 , зазначив, що він є власником нежитлового приміщення А, загальною площею 679,9 кв., що знаходиться у житловому будинку за адресою АДРЕСА_5 . Дане приміщення придбане на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 01серпня 2023 року та право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №2937 у відповідності до вимог діючого законодавства України.

Твердження скаржників, що вищевказане нежитлове приміщення є горищем багатоквартирного будинку не відповідає дійсним обставинам справи. На підтвердження даних фактів позивачі не надали суду жодного обґрунтованого доказу. Вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що з моменту створення майна воно мало статус індивідуально визначеного нежитлового майна, про що зазначено в договорі про дольову участь у будівництві № 047Г від 11.01.2006 року. Вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

У судовому засіданні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_9 підтримали апеляційну скаргу посилаючись на доводи апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник ОСОБА_5 Дяків Д.І. апеляційну скаргу не визнав.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, його інтереси при розгляді справи у суді апеляційної інстанції представляв ОСОБА_9 .

Відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , представник ТОВ «Геотехніка» в судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час судового засідання повідомлені належним чином. Апеляційним судом за місцем реєстрації місця проживання відповідачів надсилалися судові повістки-повідомлення, які повернулась на адресу Івано-Франківського апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до пункту 4 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З огляду на те що кореспонденція, яка була адресована вказаним відповідачам, повернута до апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», то відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України вони є такими, що отримали судову повістку-повідомлення.

Представник ПП «ЖЕО-Сервіс» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірне нежитлове приміщення А, загальною площею 679,9 кв.м., що знаходиться у житловому будинку придбане відповідачем 1, як нежитлове приміщення і має статус індивідуального нерухомого майна, а не майна загального користування. Статус індивідуально визначеного майна дане приміщення набуло з моменту створення, введення в експлуатацією, що підтверджується п. 1.1. договору про дольову участь у будівництві № 047Г від 11.01.2006, Актом здавання-приймання завершених будівництвом нежитлових приміщень від 11.06.2007, Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15.06.2007, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14958030 від 19.06.2007.

У матеріалах справи відсутні відомості, які вказують на те, що спірне приміщення було запроектоване як допоміжне, тобто призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, а не як нежитлове приміщення, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що позивачі є власниками квартир, що розташовані у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема:

ОСОБА_1 є власником двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що знаходиться на 6 поверсі 7 поверхового даного житлового будинку.

ОСОБА_2 є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , що знаходиться на 7 поверсі 7 поверхового даного житлового будинку.

ОСОБА_4 є власником двокімнатної квартири АДРЕСА_4 вказаного будинку.

Приватне підприємство «ЖЕО Житло-Сервіс» є балансоутримувачем житлового будинку по АДРЕСА_5 та здійснює обслуговування даного будинку.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.01.2024 року за № 36172365 власником нежитлових приміщень А, загальною площею - 679,9 кв.м. є ОСОБА_5 з 01.08.2023 року.

Згідно договору про дольову участь у будівництві № 047Г від 11.01.2006 року, укладеного між ТОВ КП «Стандарт-ІФ» та ТОВ «Ельдорадо», іменоване як «Забудовник» з однієї сторони та громадянкою України ОСОБА_6 , з іншої сторони, остання вносить свої особисті кошти в будівництво житлового будинку з вбудованими адміністративно-торговими приміщеннями, об`єкт № 35-01-2003, розташованого по будівельній адресі: АДРЕСА_6 ) у розмірі, встановленому даним договором частки, горище площею на момент підписання цього договору 630 кв.м., іменоване у договорі «Нежитлове приміщення».

Відповідно до Акту здавання приймання завершених будівництвом нежитлових приміщень від 2007 року, «Забудовник» - ТОВ «Стандарт-ІФ» передав, а «Дольовик» ОСОБА_6 прийняла згідно договору про дольову участь у будівництві № 047Г від 11.01.2006 року, нежитлові приміщення загальною площею 679,9 кв.м. у горищі багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями адміністративно-торгового призначення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення загальною площею 679,9 кв.м. у горищі багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями адміністративно-торгового призначення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 15.06.2007 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14958030 від 19.06.2007 року.

ТОВ «Геотехніка» придбало у ОСОБА_6 нежитлові приміщення у горищі з вбудованими приміщеннями загальною площею 679,9 кв.м. у горищі багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями адміністративно-торгового призначення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , що підтверджується договором купівлі-продажу нежитлових приміщень від 28.06.2007 року.

За передавальним актом ТОВ «Геотехніка» нерухомого майна передало нежитлові приміщення загальною площею 679,9 кв.м. у горищі багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями адміністративно-торгового призначення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 учаснику ОСОБА_7 ..

ОСОБА_7 подарував спірне нежитлове приміщення літера А, загальною площею 679,9 кв.м. ОСОБА_8 , що підтверджується договором дарування громадського від 25.06.2022 року

ОСОБА_5 є власником нежитлового приміщення А,загальною площею679,9 кв.м., що розташовано АДРЕСА_5 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно копії технічного паспорту, виданого у 2007 році ТОВ «Геотехніка», згідно експлікації по літері «А» значиться: 1) нежитлове приміщення 666,4 кв.; 2) санвузол площею 2,9 кв.м.; 3) санвузол площею 8,0 кв.м.; 4) санвузол площею 2,6 кв.м. Всього по літері «А» - 379,9 кв.м. По комунікаціях зазначено: стіни - цегла, електрика - так, водопровід - так, каналізація - так, газопостачання - так, вид опалення вода.

Згідно висновку експерта Івано-Франківського НДЕКЦ від 15.10.2024 № СЕ-19/109-24/4869-БТ спірне приміщення, яке є власністю ОСОБА_5 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , площею 679, 9 кв.м відповідає функціональному призначенню: нежитлове приміщення і відноситься до об`єкта нежитлової нерухомості.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої та другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення).

Нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

У Рішенні від 09 листопада 2011 року у справі № 14-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Конституційний Суд України вказав, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт -допоміжні приміщення. Крім того, таке функціональне призначення‚ як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку‚ має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004, у справі за конституційним зверненням ОСОБА_8 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, комірки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин.

Отже, у житлових будинках можуть бути як допоміжні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо).

У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 ЖК Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19), у постанові Верховного Суду від 23 липня 2024 року у справі №638/5304/21

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивачі є власниками квартир, що розташовані у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_6 11.01.20026 року уклала з ТОВ КП «Стандарт-ІФ» та ТОВ «Ельдорадо» договір про дольову участь у будівництві № 047Г від 11.01.2006 року.

Згідно п.1.1. вказаного договору «дольовик» вносить особисті кошти в будівництво житлового будинку з вбудованими адміністративно-торговими приміщеннями, об`єкт № 35-01-2003, розташованого по будівельній адресі: АДРЕСА_6 ) у розмірі, встановленому даним договором частки, горище площею на момент підписання цього договору 630 кв.м., іменоване надалі «нежитлове приміщення».

Відповідно до Акту здавання приймання завершених будівництвом нежитлових приміщень від 2007 року, «забудовник» - ТОВ «Стандарт-ІФ» передав, а «дольовик» ОСОБА_6 прийняла згідно договору про дольову участь у будівництві № 047Г від 11.01.2006 року, нежитлові приміщення загальною площею 679,9 кв.м. у горищі багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями адміністративно-торгового призначення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

За ОСОБА_6 19.07.2007 року було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення загальною площею 679,9 кв.м. у горищі багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями адміністративно-торгового призначення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Вказане нежитлове приміщення 28.06.2007 року придбало ТОВ «Геотехніка».

За передавальним актом ТОВ «Геотехніка» нерухомого майна передало нежитлові приміщення загальною площею 679,9 кв.м. у горищі багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями адміністративно-торгового призначення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 учаснику ОСОБА_7 ..

ОСОБА_7 подарував спірне нежитлове приміщення літера А, загальною площею 679,9 кв.м. ОСОБА_8 , що підтверджується договором дарування громадського від 25.06.2022 року

На час розгляду справи у суді власником спірного нежитлового приміщення А,загальною площею 679,9 кв.м., що розташовано АДРЕСА_5 є ОСОБА_5 що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 01.06.20027 року прийнято в експлуатацію 7-ми поверховий житловий будинок з вбудованими приміщеннями торгово-адміністративного призначення в АДРЕСА_5 , АДРЕСА_7 .

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачами режиму спірного приміщення як допоміжного та відсутність підстав для задоволення позову.

Так висновком експерта Івано-Франківського НДЕКЦ від 15.10.2024 № СЕ-19/109-24/4869-БТ встановлено, що спірне приміщення, яке є власністю ОСОБА_5 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , площею 679, 9 кв.м відповідає функціональному призначенню: нежитлове приміщення і відноситься до об`єкта нежитлової нерухомості.

При розгляді справи сторона позивача не змогла суду пояснити, приміщення, яке належить ОСОБА_5 займає все горище чи його частину.

Посилання представника скаржника на те, що спірне приміщення належить до допоміжних приміщень будинку, що підтверджується актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта не заслуговує на увагу, оскільки даний акт державної приймальної комісії містить лише загальні характеристики будинку в якому зазначено, що приймається в експлуатацію 7-миповерховий житловий будинок з вбудованими приміщеннями торгово-адміністративного призначення в АДРЕСА_5 , АДРЕСА_7

Позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на спростування висновку експерта Івано-Франківського НДЕКЦ від 15.10.2024 № СЕ-19/109-24/4869-БТ, з відповідним клопотанням про призначення у справі будівельно - технічної експертизи для визначення належності спірного приміщення до допоміжного приміщення багатоквартирного будинку позивачі до суду не зверталися як і не надали висновку експерта на замовлення учасника справи, тобто скористалися своїми процесуальним правами на власний розсуд.

Посилання позивача на те, що спірне приміщення у договорі від 11 січня 2006 року продавалося як горище і саме це визначає його як допоміжне, не заслуговує на увагу, оскільки в технічному паспорті спірного приміщення не зазначено, що це приміщення є допоміжним, розташування такого приміщення на горищі у будинку, не робить автоматично таке приміщення допоміжним, тобто приміщенням загального користування.

Позивачі не довели, що спірне приміщення було запроектовано саме як допоміжне, тобто призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, а не як нежитлові приміщення.

Тоді як судом встановлено, що на підставі договору про дольову участь у будівництві №047г від 11 січня 2006 року, акту здавання-приймання завершених будівництвом нежитлових приміщень ОСОБА_6 набула у власність нежитлові приміщення у горищі з вбудованими приміщеннями адміністративно-торгового призначення, А, площею 670, 9 кв.м.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власників на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, спірне приміщення, яке перебуває у власності ОСОБА_5 є нежитловим приміщенням.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно зазначив, що позивачі не надали суду належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження того, що зазначені ним у позовній заяві приміщення за своїми технічними чи юридичними характеристиками є допоміжними та що у них знаходитися технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до яких подальша експлуатація житлового будинку є неможливою, а також чи використовувалися вони для обслуговування будинку та/або як самостійний об`єкт нерухомості з введенням будинку до експлуатації.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції пославшись на ст.ст.377, 388 ЦК України не врахував, що у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 914/554/19 зазначено: «Особливістю правового статусу допоміжних приміщень є те, що вони є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку в силу прямої норми закону і підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення співвласниками будь-яких додаткових дій. Зазначене виключає набуття будь-якою особою права власності на такі приміщення, як на окремий об`єкт цивільних прав».

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).

Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14?93цс20)).

Отже, для захисту прав співвласників багатоквартирного будинку на допоміжне приміщення горища не потребується введення їх у володіння цим приміщенням шляхом подання віндикаційного позову. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі № 759/17288/21.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2025 року необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в цієї постанови.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки результат розгляду справи залишається незмінним, то правових підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2025 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.М. Барков

І.О. Максюта