ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 754/11380/21

провадження № 61-11176св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Грушицького А. І.,

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Національної поліції у місті Києві,

треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві, Деснянська окружна прокуратура міста Києва,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року, додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 квітня 2023 року у складі судді Лісовської О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року у складі колегії суддів Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О. та касаційну скаргу керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві, Деснянська окружна прокуратура міста Києва, про відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив:

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з суб`єкта владних повноважень в особі Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - ГУ НП у м. Києві) на його користь моральну шкоду, завдану внаслідок бездіяльності правоохоронних органів та неналежним розслідуванням в кримінальному провадженні слідчими Деснянського управління поліції ГУ НП у м. Києві в розмірі 1 000 000,00 грн;

- вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на тривалу, впродовж чотирьох років, бездіяльність слідчих слідчого відділу Деснянського управління поліції ГУ НП у м. Києві (далі - СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві) щодо вчинення дій по досудовому розслідуванню кримінального провадження, у якому 25 січня 2018 року його було визнано потерпілим.

Зазначав, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) відповідні відомості щодо поданої ОСОБА_1 17 березня 2017 року заяви про злочин, вчинений службовими особами товариства з обмеженою відповідальністю «КСК-Центр» (далі - ТОВ «КСК-Центр»), внесено лише 06 травня 2017 року на підставі ухвали слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 31 березня 2017 року, постановленої за скаргою ОСОБА_1 .

Посилався на неодноразове безпідставне закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0005718, що змушувало його оскаржувати відповідні постанови слідчих СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві в судовому порядку.

Так, ухвалами слідчих суддів Деснянського районного суду міста Києва:

- від 27 грудня 2017 року скасовано постанову слідчого СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_5. від 11 липня 2017 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0005718;

- від 12 січня 2021 року скасовано постанову слідчого СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_9. від 21 травня 2020 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0005718.

Вказував, що байдужість та недбалість слідчих СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві щодо належного та своєчасного розслідування кримінального провадження підтверджується також тим, що вони не розглянули належним чином жодного з поданих представником позивача в порядку статті 220 КПК України клопотань, яких налічується більше двадцяти. Вказані дії він також був вимушений оскаржувати в судовому порядку, копії ухвал слідчих суддів про задоволення відповідних скарг позивач долучив до позовної заяви.

Крім цього, порушення слідчим СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві вимог кримінального процесуального законодавства щодо розумності строків досудового розслідування підтверджується також відповіддю заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 від 05 липня 2019 року на скаргу представника ОСОБА_1.

Позивач наголошував, що станом на день звернення із цим позовом остаточне процесуальне рішення у вказаному кримінальному провадженні відповідач не прийняв, будь-яких слідчих або процесуальних дій не проводиться.

Звертав увагу, що він зазнав шкоди внаслідок вчинення стосовно нього злочину й, внаслідок недбалості та бездіяльності посадових осіб, до обов`язків яких входить проведення досудового розслідування, він фактично позбавлений права на реалізацію своїх прав, а винні особи не несуть встановленої законом відповідальності.

Наведеним обґрунтовував спричинення йому моральних страждань у зв`язку порушенням нормального ритму життя, пов`язаного із необхідністю постійно звертатись зі скаргами до суду та органів прокуратури з метою спонукання слідчих до ефективного та належного здійснення своїх посадових обов`язків. Постійні стреси, моральне страждання, переживання вплинули на його здоров`я. Розмір завданої йому моральної шкоди оцінив в 1 000 000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 14 грудня 2022 року позовні вимоги задовольнив частково.

Стягнув з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 75 000,00 грн.

Стягнув з ГУ НП у м. Києві на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з того,

що на момент звернення позивача до суду з даним позовом досудове слідство органом поліції проводиться понад чотири роки, що не відповідає вимогам закону про розумний строк досудового розслідування. Аналіз матеріалів справи дає підстави зробити висновок, що слідчі не провели всі необхідні слідчі дії для всебічного, повного, неупередженого досудового розслідування кримінального провадження та якнайшвидшого прийняття законного та неупередженого процесуального рішення.

Суд звернув увагу, що захисту прав позивача, як заявника у кримінальному провадженні № 0005718 не відбулося, адже орган досудового розслідування фактично «імітує» розслідування поза межами розумного строку, жодних ефективних дій з метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності, органом досудового розслідування не вчинено.

Посилаючись на наведене, суд першої інстанції дійшов переконання про наявність передбачених законом підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу бездіяльністю органу досудового розслідування.

Оцінюючи розмір компенсації завданої ОСОБА_1 моральної шкоди, місцевий суд врахував характер та тривалість завданої шкоди, глибину його душевних страждань та стан здоров`я, переживань у зв`язку із діями посадових осіб, часу, витраченого на захист своїх прав, а також вимоги розумності, справедливості та визначив, що в якості компенсації за заподіяну моральну шкоду підлягає до стягнення сума у розмірі 75 000,00 грн.

Київський апеляційний суд ухвалою від 04 квітня 2023 року повернув справу до Деснянського районного суду міста Києва для вирішення питання про ухвалення додаткового судового рішення.

Деснянський районний суд міста Києва додатковим рішенням від 13 квітня 2023 року стягнув з ГУ НП у м. Києві на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Київський апеляційний суд постановою від 04 липня 2023 року апеляційні скарги ГУ НП у м. Києві, ОСОБА_1 та керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року залишив без задоволення. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року залишив без змін.

Апеляційну скаргу ГУ НП у м. Києві на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 квітня 2023 року задовольнив частково. Додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 квітня 2023 року змінив, стягнувши з ГУ НП у м. Києві на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 750,00 грн.

Залишаючи без змін рішення Деснянського районного суду міста Києва

від 14 грудня 2022 року, апеляційний суд вказав на обґрунтованість зробленого місцевим судом висновку щодо доведеності факту тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб ГУ НП у м. Києві щодо проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення та надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0005718, що не відповідає вимогам закону про розумний строк. Крім того, апеляційний суд вказав на встановлену обставину систематичного прийняття рішень без проведення відповідно до вимог КПК України перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача та надмірну тривалість досудового розслідування.

Змінюючи додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва

від 13 квітня 2023 року, суд апеляційної інстанції вказав на те, що витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції доведені та не спростовані відповідачем, однак підлягають відшкодуванню пропорційно до розміру задоволених вимог.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у липні 2023 року засобами поштового зв`язку, ГУ НП у м. Києві, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року, додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

До касаційної скарги додано клопотання про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у серпні 2023 року засобами поштового зв`язку, керівник Деснянської окружної прокуратури міста Києва, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року і відмовити у задоволенні позовної заяви.

Касаційна скарга керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва містить клопотання про повідомлення Деснянської окружної прокуратури та Офісу Генерального прокурора про час і місце розгляду справи.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 03 серпня 2023 року відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва, витребував цивільну справу із Деснянського районного суду міста Києва.

Верховний Суд ухвалою від 10 серпня 2023 року відкрив касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ГУ НП у м. Києві. У задоволенні клопотання ГУ НП у м. Києві про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року відмовив.

17 серпня2023 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Ухвалою від 04 листопада 2025 року Верховний Суд відмовив у задоволенні клопотання керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів

від 05 листопада 2025 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І.

(суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В.

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі ГУ НП у м. Києві, обґрунтовуючи наявність підстави для оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, посилається на застосування судом апеляційної інстанції статей 23, 1174 ЦК України без врахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20 та у постановах Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі № 638/11414/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17, від 09 червня 2022 року у справі № 910/4014/16, від 08 лютого 2023 року у справі № 750/958/20, від 27 лютого 2023 року у справі № 757/48038/18-ц та інших, а також на неправильне врахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 серпня 2021 року у справі № 200/8310/18.

Посилається на те, що суди належним чином не вирішили питання про склад осіб, які беруть участь у справі та дійшли помилкового висновку про часткове задоволення позову щодо ГУ НП у м. Києві, оскільки воно не є учасником кримінального провадження, на яке посилається позивач, а слідчий приймає рішення та вчиняє процесуальні дії від імені органу досудового розслідування, а не ГУ НП у м. Києві.

У касаційній скарзі ГУ НП у м. Києві зазначає про відсутність в оскаржуваних судових рішеннях належного обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог за відсутності встановленого факту спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди. Висловлює незгоду із визначеним судами розміром компенсації. Вважає, що суди не дотримались необхідного балансу і принципів розумності та справедливості.

Наголошує, що апеляційний суд при визначенні розміру моральної шкоди застосував рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі, правовідносини у якій не є подібними, а «презумпція моральної шкоди» є тотожним поняттю «презумпція вини завдавача шкоди», яка використовується у справах про стягнення шкоди за статтею 1166 ЦК України.

Посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду

від 02 листопада 2022 року у справі № 755/15868/20, заявник наголошує на відсутності у судів першої та апеляційної інстанцій повноважень встановлювати факт порушення кримінального процесуального законодавства уповноваженими особами правоохоронних органів, зокрема, що стосується висновків про затягування розслідування.

Зазначає, що недоліки у процесуальній діяльності відповідних посадових осіб не можуть самі по собі свідчити про незаконність діяльності як такої, а, отже,

не є безумовною підставою для відшкодування шкоди.

У касаційній скарзі ГУ НП у м. Києві, обґрунтовуючи наявність підстави для оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування вимог частини другої статті 78 ЦПК України у подібних правовідносинах.

У касаційній скарзі керівник Деснянської окружної прокуратури міста Києва, обґрунтовуючи наявність підстави для оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, посилається на застосування судом апеляційної інстанції вимог статей 23, 1174 ЦК України без врахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 та постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19, від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19, від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19, від 02 листопада 2022 року у справі № 755/15868/20 та інших.

У касаційній скарзі наголошує, що у даному спорі суди не наділені повноваженнями встановлювати факт порушення кримінального процесуального законодавства уповноваженими особами правоохоронних органів, зокрема, що стосується висновків про затягування розслідування кримінального провадження та його ефективність.

Посилається на недоведеність позивачем обставин заподіяння йому моральної шкоди. Стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій, надаючи перевагу лише доводам ОСОБА_1 , дійшли помилкового висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відзиви на касаційні скарги

У серпні 2023 року Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві (далі - ГУ ДКСУ у м. Києві) засобами поштового зв`язкуподало до Верховного Суду відзив на касаційні скарги. ГУ ДКСУ у м. Києві, підтримуючи доводи, викладені у касаційних скаргах, просить Верховний Суд їх задовольнити. Крім того, звертає увагу на помилковість визначення в резолютивній частині оскаржуваного рішення суду першої інстанції порядку стягнення шкоди.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язкуподав до Верховного Суду відзиви на касаційні скарги. У відзивах зазначено про необґрунтованість доводів касаційних скарг та відсутність підстав для їх задоволення й скасування оскаржуваних судових рішень.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 17 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського УП ГУ НП у м. Києві із заявою про вчинення злочину, вчиненого службовими особами ТОВ «КСК-Центр», проте відомості до ЄРДР внесено не було.

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 31 березня 2017 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано посадових осіб Деснянського УП ГУ НП у м. Києві внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати досудове розслідування за заявою ОСОБА_1

06 травня 2017 року на підставі ухвали слідчого судді до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за заявою ОСОБА_1 . Згідно витягу з ЄРДР № 0005718 від 06 травня 2017 року досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснювали слідчі СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві.

25 січня 2018 року ОСОБА_1 визнаний потерпілим у вказаному кримінальному провадженні, про що йому видано пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого.

Постановою слідчого СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві від 11 липня 2017 року було закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190

КК України, на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 27 грудня 2017 року задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постанову слідчого

від 11 липня 2017 року.

Постановою слідчого СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві від 20 січня 2020 року закрито кримінальне провадження у зв`язку з виникненням між учасниками цивільно-правових відносин.

Постановою слідчого СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві від 21 травня 2020 року винесено аналогічну постанову про закриття кримінального провадження.

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 12 січня 2021 року скаргу ОСОБА_1 задоволено та скасовано постанову слідчого

від 21 травня 2020 року.

Починаючи з 06 травня 2017 року представник позивача адвокат Войтенко К. В. подала більше двадцяти клопотань у порядку статті 220 КПК України, адвокатських запитів до Деснянського УП ГУ НП у м. Києві та до Київської місцевої прокуратури № 3 з вимогами про долучення доказів до кримінального провадження, зміну правової кваліфікації з частини першої статті 190 КК України на частину п`яту статті 191, частину другу статті 364-1, частину другу статті 366 КК України, про звернення до суду із тимчасовим доступом до речей і документів, які знаходяться у володінні товариства з обмеженою відповідальністю «Сан Таун» (далі - ТОВ «Сан Таун») та ТОВ «КСК-Центр», про допит колишнього директора ТОВ «КСК-Центр» - ОСОБА_2 , засновника ТОВ «КСК-Центр» - ОСОБА_3 , колишнього директора товариства - ОСОБА_4 та головного бухгалтера, витребування балансу та фінансової звітності товариства з Державної податкової інспекції Деснянського району м. Києва, пред`явлення підозри винним особам. Вказані клопотання неодноразово подавались до слідчих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Вказані клопотання розглянуті не були, про що свідчать скарги сторони потерпілого та ухвали слідчих суддів, а саме: ухвала слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 07 березня 2018 року про задоволення скарги адвоката Войтенко К. В. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо невиконання вимог статті 220 КПК України; ухвала слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року про задоволення скарги адвоката Войтенко К. В. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо невиконання вимог статті 220 КПК України; ухвала слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2018 року про задоволення скарги адвоката Войтенко К. В. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого щодо невиконання вимог статті 220 КПК України, а також відповіді Київської місцевої прокуратури № 3 та Деснянського УП ГУ НП у м. Києві на скарги захисника.

У зв`язку із невиконанням службових обов`язків слідчими адвокат Войтенко К. В. звернулась до ТУ ДБР у м. Києві із повідомленням про вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 367 КК України. Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року задоволено скаргу адвоката Войтенко К. В. та зобов`язано уповноважених осіб ТУ ДБР у м. Києві внести відомості до ЄРДР за заявою (повідомленням) адвоката Войтенко К. В. в інтересах ОСОБА_1 від 09 жовтня 2020 року про вчинення кримінального провадження та розпочати досудове розслідування.

04 листопада 2020 року на підставі ухвали слідчого судді у ЄРДР за № 0002235 було зареєстроване кримінальне правопорушення за частиною першою статті 367 КК України.

13 квітня 2021 року адвокат Войтенко К. В. направила до СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві клопотання у порядку статті 220 КПК України та 28 травня 2021 року до Деснянської окружної прокуратури м. Києва про хід та здійснення досудового розслідування кримінального провадження від 06 травня 2017 року, але відповіді отримано не було.

Станом на момент розгляду судом справи судами першої та апеляційної інстанцій досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0005718 від 06 травня 2017 року триває.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг та аргументи відзивів на касаційні скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду робить висновок про часткове задоволення касаційних скарг.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, перевіривши доводи касаційних скарг у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, колегія суддів вважає, що оскаржувані рішення не в повній мірі відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку

між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди

та її результатом - моральною шкодою.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 дійшов висновку про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.

У касаційних скаргах заявники, серед іншого, посилаються на відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдання моральної шкоди позивачу.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого,

так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року

у справі № 916/1423/17, на яку посилаються заявники у касаційних скаргах, зроблено висновок про те, що застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19 зазначено, що «відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи

та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis § 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); § 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92)».

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 вказував на спричинення йому моральної шкоди внаслідок тривалого неналежного здійснення посадовими особами СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо вчинення злочину, відомості про який внесено до ЄРДР за його заявою. При цьому зі змісту поданого до суду позову, а також встановлених судами обставин цієї справи відомо, що моральні страждання, яких зазнав позивач, проявилися у вигляді стресу та переживань, що вплинули на стан його здоров`я, а також у порушенні його нормального ритму життя внаслідок необхідності постійно звертатись з відповідними скаргами до суду та органів прокуратури з метою спонукання посадових осіб СВ Деснянського УП ГУ НП у м. Києві до ефективного та належного розслідування.

Так, задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд, з висновками якого погодився також й суд апеляційної інстанції, виходив із встановленого факту тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб УП ГУ НП у м. Києві щодо проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0005718 від 06 травня 2017 року, що завдало йому моральної шкоди.

Переглядаючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів щодо обґрунтованості позовних вимог в частині надмірної тривалості (чотири роки - станом на момент розгляду справи місцевим судом) досудового розслідування кримінального провадження № 0005718 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України, що не відповідає вимогам закону про розумний строк досудового розслідування. Факт невиконання слідчими всіх необхідних слідчих дій для всебічного, повного, неупередженого досудового розслідування кримінального провадження та якнайшвидшого прийняття законного та неупередженого процесуального рішення за результатами розслідування кримінального провадження підтверджено також дослідженими судами першої та апеляційної інстанцій доказами, а саме: ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2018 року про задоволення скарги адвоката Войтенко К. В. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого та зобов`язання розглянути клопотання в рамках досудового розслідування кримінального провадження № 0005718, ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 05 березня 2018 року про задоволення скарги адвоката Войтенко К. В. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого та зобов`язання розглянути клопотання про звернення до слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів, які знаходяться у володінні ТОВ «Сан Таун», ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Києва від 07 березня 2018 року про задоволення скарги адвоката Войтенко К. В. в інтересах ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого та зобов`язання розглянути клопотання про допит свідків, а також відповіддю Київської місцевої прокуратури № 3 та Деснянського УП ГУ НП у м. Києві на скарги представника ОСОБА_1 .

Разом із цим, Верховний Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що постановлення слідчим суддею ухвали за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого під час досудового розслідування є наслідком реалізації особою, як учасника кримінального провадження, права на оскарження таких процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду, що є однією із засад кримінального судочинства.

При цьому Верховний Суд погоджується, що встановлена судом у цій справі обставина надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні призвела до моральних страждань позивача, зумовлених довготривалою невизначеністю спірних правовідносин, постійною необхідністю звернення зі скаргами до суду та органів прокуратури з метою спонукання до ефективного виконання слідчими своїх службових обов`язків та порушила нормальний ритм життя позивача, внаслідок неможливості здійснювати ним звичайну щоденну діяльність.

Зважаючи на наведене, колегія суддів Верховного Суду відхиляє відповідні аргументи касаційних скарг щодо недоведеності у цій справі обставини спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок безпідставного затягування процедури досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Щодо визначеного судами розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з держави на користь позивача, колегія суддів Верховного Суду зазначає наступне.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v. Ukraine), заява № 14183/02).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Під час вирішення таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки

та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Отже, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Колегія суддів Верховного Суду не може в повній мірі погодитись із висновком судів першої та апеляційної інстанцій щодо визначення конкретного розміру компенсації моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Верховний Суд звертає увагу, що оскаржувані судові рішення в частині мотивування розміру компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду не містять належного обґрунтування, яке б відповідало засадам верховенства права, вимогам розумності, виваженості і справедливості. При цьому, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції та вказуючи на відсутність підстав для зміни присудженого судом до стягнення з держави розміру моральної шкоди в бік зменшення, апеляційний суд обмежився посиланням на практику Верховного Суду, оцінюючи при цьому подібність обставин у цих справах лише виходячи із тривалості протиправної бездіяльності відповідних посадових осіб.

Тобто суди не в повній мірі з`ясували та перевірили доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди

та не перевірили на предмет належності та достатності наданих ним доказів, не встановили характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо), яких зазнав позивач.

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Отже, з урахуванням характеру й глибини заподіяних ОСОБА_1 моральних страждань, необґрунтовано надмірної тривалості здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні, виходячи із засад розумності та справедливості, зважаючи на фактичні обставини цієї конкретної справи, зміст та мотиви ухвал слідчих суддів, постановлених за скаргами представника ОСОБА_1 , у взаємозв`язку із відсутністю відомостей (станом на момент розгляду справи судом першої інстанції) про завершення кримінального провадження, відкритого за заявою позивача, колегія суддів Верховного Суду вважає що розмір стягнутої судами моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 , підлягає зменшенню з 75 000,00 грн до 10 000,00 грн. Саме такий розмір грошової компенсації за завдану позивачу моральну шкоду є не більшим, ніж достатній для відновлення його порушених прав.

При цьому Верховний Суд не переоцінює докази, а враховує, що суди порушили норми права, а саме вимоги статей 77, 78, 89 ЦПК України щодо оцінки доказів та не надали їм належної уваги при визначенні розміру моральної шкоди.

Таким чином, Верховний Суд, зважаючи на обґрунтованість доводів касаційної скарги ГУ НП у м. Києві щодо невмотивованості визначеного судами розміру компенсаційного стягнення, вважає за необхідне рішення місцевого суду, залишене без змін постановою суду апеляційної інстанції, в цій частині змінити та зменшити розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 до 10 000,00 грн.

Водночас, Верховний Суд відхиляє аргументи касаційної скарги ГУ НП у м. Києві щодо неналежного вирішення судами питання про склад осіб, оскільки у тих відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у судовому процесі. Держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини четвертої статті 58 ЦПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган. У спірних правовідносинах органи держави є представниками її інтересів під час вирішення питання про відшкодування завданої нею шкоди, а не суб`єктами владних повноважень, які здійснюють щодо позивача публічно-владні управлінські функції (див. постанови Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 5023/10655/11, від 27 лютого 2019 року в справі № 761/3884/18, від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16-ц).

Виходячи з наведеного, незазначення позивачем серед переліку відповідачів саме держави Україна не є підставою для висновку про пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Колегія суддів Верховного Суду також звертає увагу, що відповідно до пункту 1, підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно з абзацом другим пункту 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року № 45) безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 вказала на відсутність необхідності зазначення у резолютивній частині судового рішення, ухваленого за результатом розгляду спору про стягнення відповідної суми коштів з державного бюджету, таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

У справі, що розглядається, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

За таких обставин, Верховний Суд вважає помилковим висновок місцевого суду, з яким також погодився й суд апеляційної інстанції, щодо зазначення безпосереднього порядку стягнення з Державного бюджету України грошових коштів в рахунок відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди.

З аналогічних підстав колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на порушення норм процесуального права, допущене судами, при ухваленні рішення про стягнення судових витрат безпосередньо з органу державної влади, діяльність службових осіб якого завдало шкоди позивачу. Такі кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України (див. постанову Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі № 201/7848/21).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно із частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги задовольнити частково, змінити рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду в частині визначення розміру завданої позивачу моральної шкоди та суб`єкта його виконання, скасувати рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду в частині стягнення судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції, а також змінити додаткове рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Щодо судових витрат

Згідно із частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідності до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Щодо судового збору за подання позовної заяви

Пунктом 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній станом на звернення ОСОБА_1 із позовом до суду) визначено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Отже, на час подання до суду позову, у ОСОБА_1 був відсутній обов`язок зі сплати судового збору, як передумови звернення до суду в силу вимог закону, що залишилось поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій.

Враховуючи зазначене, рішення місцевого суду в частині стягнення на користь ОСОБА_1 витрат по сплаті судового збору та постанова суду апеляційної інстанції, якою було залишено без змін рішення суду першої інстанції в цій частині, підлягають скасуванню.

Механізм повернення коштів, помилково зарахованих до державного бюджету врегульовано умовами Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787.

Щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу

З наданих до суду першої інстанції доказів відомо, що 02 липня 2021 року між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Войтенко К. В. укладено договір № 08/21 про надання правничої допомоги. Участь у судових засіданнях в суді першої інстанції брала адвокат Войтенко К. В. на підставі ордера про надання правничої допомоги від 21 липня 2021 року. На підтвердження сплачених позивачем витрат на правничу допомогу суду було надано копію платіжного доручення № 8347130 від 20 липня 2021 року про сплату позивачем 5000,00 грн на рахунок адвоката Войтенко К. В.

Отже, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (1%), стягненню за рахунок держави на користь ОСОБА_1 підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі (5 000 х 1%) 50 грн.

Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання апеляційних та касаційних скарг

При поданні апеляційних та касаційних скарг ГУ НП у м. Києві та Деснянська окружна прокуратура міста Києва (фактичний платник - Київська міська прокуратура) сплатили судовий збір.

Виходячи із належного розміру судового збору, що підлягав сплаті при поданні апеляційних та касаційних скарг, пропорційно до відхиленої частини позовних вимог (99%), слід компенсувати ГУ НП у м. Києві та Київській міській прокуратурі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, по ((1 362+1 816)х 99%) 3 146,22 грн судового збору кожному.

У разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила (пункт 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір»).

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Головного управління Національної поліції у місті Києві та керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року в частині визначення розміру завданої позивачу моральної шкоди та суб`єкта його виконаннязмінити.

Абзац другий резолютивної частини рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року викласти у такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) грн 00 коп. грошової компенсації моральної шкоди».

Скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року в частині стягнення судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року в частиністягнення витрат на професійну правничу допомогузмінити та стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 50 (п`ятдесят) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

В решті рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року залишити без змін.

Компенсувати Головному управлінню Національної поліції у місті Києві за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 3 146 (три тисячі сто сорок шість) грн 22 коп. судового збору.

Компенсувати Київській міській прокуратурі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 3 146 (три тисячі сто сорок шість) грн 22 коп. судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. І. Грушицький
Судді А. А. Калараш І. В. Литвиненко Є. В. Петров
В. В. Пророк