Справа № 296/6511/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" листопада 2025 р. м.Житомир

Корольовський районний суд міста Житомира

в складі: головуючого - судді Пилипюк Л. М.

за участю секретаря судового засідання Клименко Е. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Управління житлового господарства Житомирської міської ради про визнання права на приватизацію, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

13 червня 2025 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через свого представника адвоката Свинарчука А. С. звернулися до Корольовського районного суду міста Житомира з позовом до Управління житлового господарства Житомирської міської ради про визнання права на приватизацію, зобов`язання вчинити дії.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 , перебуваючи в трудових стосунках з Житомирським заводом хімічного волокна, в 1989 році отримала право заселитись до квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно з рішенням Житомирської міської ради № 810 від 24 грудня 2008 року житловий будинок АДРЕСА_2 від ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна» був переданий в комунальну власність.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є членами однієї сім`ї та впродовж тривалого часу, зокрема, ОСОБА_1 з 1989 року, а ОСОБА_2 з 1997 року (рік народження), постійно проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка є їхнім єдиним житлом. На ім`я ОСОБА_1 відкрито особові рахунки щодо сплати комунальних послуг, які надаються у вищевказану квартиру.

З метою реалізації права на приватизацію житла 08 січня 2025 року позивачі звернулись до Управління житлового господарства Житомирської міської ради з відповідною заявою. У відповідь на таку заяву відповідач надіслав лист, в якому повідомив, що питання приватизації квартири не може бути прийнято до розгляду внаслідок відсутності ордеру на жиле приміщення.

Позивачі вважають, що невизнання Управлінням житлового господарства Житомирської міської ради їхнього права на приватизацію квартири є незаконним, адже вони мають довготриваючий зв`язок з квартирою, яка є їхнім житлом в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тож, позивачі не мають можливості вирішити питання щодо їх права на приватизацію житлового приміщення без ордеру на вселення в позасудовому порядку.

Покликаючись на Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та відповідну практику Верховного Суду щодо вирішення спорів у подібних правовідносинах, позивачі просять визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право на приватизацію квартири АДРЕСА_3 та зобов`язати Управління житлового господарства Житомирської міської ради вчинити дії щодо приватизації квартири АДРЕСА_3 за відсутності ордеру на жиле приміщення.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 25 червня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

15 липня 2025 року від представника відповідача Управління житлового господарства Житомирської міської ради до суду надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи вимоги позову, представник відповідача зазначає, що Управління житлового господарства Житомирської міської ради як орган приватизації в своїй діяльності керується Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яке затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України№ 396 від 16 грудня 2009 року, яким визначено перелік документів для передачі житла у приватну власність громадянина, серед яких значиться й ордер на жиле приміщення. Позивачі, звертаючись із заявою про приватизацію квартири, ордеру не надали, а тому Управлінням житлового господарства Житомирської міської ради було відмовлено в приватизації житла. На підставі наведеного представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 09 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивачів адвокат Свинарчук А. С. заявою від 25 листопада 2025 року просить розгляд справи здійснювати за відсутності позивачів та їхнього представника. У вказаній заяві представник позивачів також зазначає, що він позов підтримує та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у своєму відзиві на позовну заяву представник відповідача просить розгляд справи здійснювати за відсутності представника Управління житлового господарства Житомирської міської ради.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч. 3 ст. 211 ЦПК України).

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд установив, що ОСОБА_1 є громадянкою України, народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Левків Житомирського району Житомирської області, що підтверджено копією паспорту громадянки України серії НОМЕР_1 , виданого 18 травня 2016 року Корольовським РВ у м. Житомирі УДМС України в Житомирській області. У паспорті ОСОБА_1 міститься штамп про реєстрацію місця проживання з 03 серпня 1990 року за адресою: АДРЕСА_2 .

Громадянин України ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Житомирі, що підтверджено копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого 19 червня 2016 року Корольовським РВ у м. Житомирі УДМС України в Житомирській області. У паспорті ОСОБА_2 міститься штамп про реєстрацію місця проживання з 13 серпня 2013 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Реєстрація місця проживання позивачів за адресою: АДРЕСА_1 також підтверджено витягами з реєстру Житомирської міської ради, з яких, зокрема, встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована у вказаній квартирі з 03 серпня 1990 року, а позивач ОСОБА_2 з 13 серпня 2013 року.

Також установлено, що на ім`я ОСОБА_1 відкрито особові рахунки щодо надання комунальних послуг, які надаються за адресою: АДРЕСА_1 . Зокрема, установлено, що 26 лютого 2001 року між ОСОБА_1 та КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води. 02 квітня 2015 року між КП «Житомирводоканал» та ОСОБА_1 укладено договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, 20 травня 2009 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Енергопостачальна компанія» укладено договір щодо постачання електроенергії до помешкання за адресою: АДРЕСА_1 .

З копії рішення Житомирської міської ради № 810 від 24 грудня 2008 року вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_2 перебував на балансі ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна» та був прийнятий до комунальної власності Житомирської міської ради.

Суд установив, що 08 січня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Управління житлового господарства Житомирської міської ради із заявою, в якій просила оформити передачу в спільну часткову власність квартиру, яку вона займає разом зі членом своєї сім`ї ОСОБА_2 . При оформленні квартира просила передати в приватну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частини квартири.

Довідкою Управління житлового господарства Житомирської міської ради від 24 жовтня 2024 року підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , не використали право на приватизацію державного житлового фонду у м. Житомирі.

Довідками АТ «Державний ощадний банк України» від 18 листопада 2024 року підтверджується, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 не приймали участі в приватизації, житлові чеки не використовували.

Листом № 1-12 від 10 січня 2025року Управління житлового господарства Житомирської міської ради повідомляє, що питання приватизації квартири АДРЕСА_3 не може бути прийнято до розгляду, оскільки ОСОБА_1 відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства № 396 від 16 грудня 2009 року не надала ордеру на жиле приміщення.

Листом № Т-2167/04 від 14 червня 2023 року Державний архів Житомирської області повідомляє ОСОБА_1 про те, що протоколи засідань профспілкового комітету Житомирського заводу хімічного волокна за 1990 рік на зберігання до Державного архіву Житомирської області не надходили, а тому підтвердити факт надання кімнати ОСОБА_1 неможливо.

Крім того, в листі № Т-3659/04 від 23 липня 2024 року Державний архів Житомирської області зазначає, що в протоколах профспілкового комітету ВАТ «Житомирський завод хімічного волокна» за 1989 рік не виявлено відомостей щодо виділення кімнати в гуртожитку ОСОБА_1 .

Суд дослідив копію технічного паспорту, виготовленого на замовлення ОСОБА_2 , щодо квартири АДРЕСА_3 , з якої встановлено, що загальна площа квартири становить 17,2 м?, житлова площа - 17,2 м?.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Можливість набуття фізичною або юридичною особою права власності в разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності, передбачено також частиною першою статті 345 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та багатоквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Приватизація здійснюється, в тому числі, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю ( стаття 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз.

У частинах першій, десятій статті 8 цього Закону зазначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься: відсутність в особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків, частина друга статі 2 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду»).

З досліджений матеріалів справи встановлено, що підставою для відмови ОСОБА_1 в приватизації займаної нею квартири за адресою: АДРЕСА_1 Управління житлового господарства Житомирської міської ради зазначає відсутність у позивача ордеру на вселення. При цьому, у своєму відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що на час вселення ОСОБА_1 до спірної квартири була чинною постанова Ради Міністрів УРСР № 208 від 03 червня 1986 року, відповідно до пунктів 2, 10 якої на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації, зокрема вказано про необхідність подання копії ордера на жиле приміщення.

Разом з тим, пунктом 72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень, затверджених постановою Ради міністрів УРСР і Української республіканської ради профспілок від 11 грудня 1984 року №470 було передбачено, що при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності.

Отже, ордер не зберігається у наймача житла й при вселенні у спірну квартиру ОСОБА_1 була зобов`язана здати ордер на це житлове приміщення.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 вживала заходів з метою отримання копії ордера на вселення до квартири АДРЕСА_3 , звернувшись з відповідними запитами до архівної установи. Однак, у відповідях на її звернення Державний архів Житомирської області повідомив про відсутність цього ордера.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.

Суд ураховує, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 довготривалий час поспіль зареєстровані та проживають у спірній квартирі, що є достатньою підставою для висновку про те, що це нерухоме майно є їхнім житлом у розумінні статті 8 Конвенції, й таким, що підлягає приватизації відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відсутність ордера на вселення у це житлове приміщення саме по собі не є підставою для висновку, що займане позивачами житлове приміщення не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції, враховуючи значний тривалий зв`язок з конкретним місцем проживання.

Досліджені матеріали справи підтверджують, що позивач ОСОБА_1 вселилася у квартиру АДРЕСА_3 на законних підставах (доказів протилежного суду не надано), несе витрати з утримання займаного нею житлового приміщення, законність її проживання у цьому житлі ніхто не оспорює, однак внаслідок відсутності ордера, на підставі якого вона була вселена до цього житлового приміщення, вона позбавлена можливості реалізувати право на приватизацію займаного житла.

Відповідно до положень частини 10 статті 8 у взаємозв`язку з пунктом 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, відмова Управління житлового господарства Житомирської міської ради у прийнятті до розгляду питання про приватизацію квартири позивачами порушують конституційне право останніх на приватизацію житла у встановленому законом порядку.

З наведених мотивів суд дійшов висновку про те, що порушені права позивачів підлягають судовому захисту, а тому позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Управління житлового господарства Житомирської міської ради про визнання права на приватизацію, зобов`язання вчинити дії підлягає до задоволення в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 10, 11, 12, 13, 83, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Управління житлового господарства Житомирської міської ради про визнання права на приватизацію, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право на приватизацію квартири АДРЕСА_3 .

Зобов`язати Управління житлового господарства Житомирської міської ради вчинити дії щодо приватизації квартири АДРЕСА_3 за відсутності ордеру на жиле приміщення.

Рішення суду може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Управління житлового господарства Житомирської міської ради, адреса місцезнаходження: 10014, майдан С.П. Корольова, 4/2, м. Житомир, .

Повний текст рішення суду складено 05 грудня 2025 року.

Суддя Корольовського районного суду

міста Житомира Лілія ПИЛИПЮК