ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №175/13664/24 за позовом ОСОБА_1 до Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності в порядку спадкування на земельну частку (пай), за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Журавель Т.С.,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Лісниченка С.В. звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності в порядку спадкування на земельну частку (пай).

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача - ОСОБА_2 , після смерті якої залишилося спадкове майно, а саме земельна частка (пай), розміром 3 га, яка розташована на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області.

Вона (позивач) була зареєстрована за однією адресою зі спадкодавцем, а саме: АДРЕСА_1 , тому вона звернулася до приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Смоляк Л.С. з заявою про прийняття спадщини після смерті матері.

Зазначає, що постановою приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Смоляк Л.С. від 22 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), оскільки сертифікат на право на земельну частку (пай) та рішення про надання цього права видані після смерті спадкодавця та не підтверджують належність цього права померлій.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Лісниченко С.В. подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що дане рішення суду було прийнято внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначає, що судом при ухваленні рішення неповно досліджено обставини справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Вказує, що до спірних правовідносин необхідно було застосовувати норми матеріального права, які діяли на час смерті спадкодавиці, а суд першої інстанції на це не звернув належної уваги.

У зв`язку з чим просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити.

Інші учасники справи до суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає зміні в частині мотивування з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду в цілому зазначеним вимогам закону відповідає, проте підлягає міні з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Підгородненською міською радою Дніпровського району Дніпропетровської області від 22 грудня 1950 року, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено актовий запис №319. Батьком записаний ОСОБА_4 , матір`ю - ОСОБА_2 .

25 травня 1968 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , про що зроблено актовий запис №70, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 08 вересня 1998 року виконавчим комітетом Шендерівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено актовий запис №9.

Відповідно до довідки, виданої виконкомом Шендерівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області від 21 липня 2020 року №162, померла ОСОБА_2 на день смерті проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

На день смерті з померлою проживали та були зареєстровані: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_6 .

ОСОБА_1 22 жовтня 2021 року звернулась до приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Смоляк Л.С. з заявою про прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_2 .

Постановою приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Смоляк Л.С. від 22 жовтня 2021 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) ОСОБА_1 відмовлено, оскільки сертифікат на право на земельну частку (пай) та рішення про надання цього права видані після смерті спадкодавця та не підтверджують належність цього права померлій.

Як вбачається з сертифікату на право на земельну частку (пай), серії ДП №0057459, виданого 08 квітня 1999 року Дніпропетровською районною державною адміністрацією, сертифікат на право на земельну частку (пай), видано члену колективного сільськогосподарського підприємства КСП «Нижнєдніпровський» - ОСОБА_2 на підставі рішення від 02 квітня 1999 року №128-р.

Сертифікат зареєстровано 08 квітня 1999 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №0459.

Згідно відповіді ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області №9-4-0.62-982/2-25 від 28 лютого 2025 року, повідомлено «згідно наявної інформації, наданої відділом №1 управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, на підставі рішення Підгородненської міської ради народних депутатів від 16 грудня 1998 №29 земельну ділянку площею 4 628,5 га було передано для ведення сільськогосподарського виробництва у колективну власність членам КСП «Нижнєдніпровський» (відділення Підгородне) на території Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, у зв?язку з чим було видано Державний акт на право колективної власності на землю (серія ДП ДН №000006), номер державної реєстрації 1306 від 06 липня 1999 року. На теперішній час вищезазначений державний акт на право колективної власності на землю у відділі №1 управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області відсутній та надати його копію з додатками не вбачається можливим».

Згідно відповіді приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Вінницької області Смоляк Л.С., спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилась, з заявами про відмову від прийняття спадщини не звертались.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення вимог до неналежного відповідача, оскільки пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Також, жодних клопотань позивачем та його представником про заміну відповідача заявлено не було, що також унеможливило задоволення заявлених вимог.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідачами в справі за позовом про визнання права на земельну частку (пай) є спадкоємці, які фактично прийняли спадщину. Позивач не скористалась своїм правом залучити до участі у справі належних відповідачів - спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали разом із спадкодавцем, а пред`явила, позов до неналежного відповідача - Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, що і було підставою для відмови у позові через неналежний суб`єктний склад.

Колегія суддів вважає мотиви, з яких виходив суд відмовляючи у задоволенні позову, слід змінити і виходить з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР), в тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого (частина перша статті 529 ЦК Української РСР).

Згідно зі статтею 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 560 ЦК Української РСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Незважаючи на те, що документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину, такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з часу відкриття спадщини.

Встановлено, що спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 є її донька ОСОБА_1 (позивач по справі), яка фактично прийняла спадщину після смерті матері.

Відмовляючи у задоволенні позову через його заявленя не до тієї особи, оскільки на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем були зареєстровані крім позивача ще інші особи: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_6 , які не залучені позивачем у якості належних відповідачів. Але суд першої інстанції не з`ясував, чи належать вказані особи до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_2 . Матеріали справи не містять даних, які б підтверджували таку належність у перелічених осіб.

Тому доводи позивача в апеляційній скарзі в цій частині є обґрунтованими і підлягають врахуванню при перегляді справи в апеляційному порядку.

У частині другій статті 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно до закону.

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, визначені в Законі України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» №720/95 від 08 серпня 1995 року (далі - Указу Президента № 720/95) паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

У пункті 2 Указу Президента №720/95 зазначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Частиною дев`ятою статті 5 ЗК України 1990 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 22 ЗК України 1990 року право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право.

У частині другій статті 23 ЗК України 1990 року зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Таким чином, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності таких умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення її до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю.

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

У цій справі встановлено, що матір позивача - ОСОБА_2 (спадкодавець) померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ОСОБА_2 , на переконання позивача, залишилось спадкове майно в вигляді земельної частки (паю), розміром 3 га, яка розташована на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області.

На підставі рішення Підгородненської міської ради народних депутатів від 16 грудня 1998 №29 земельну ділянку площею 4628,5 га., було вирішено передати для ведення сільськогосподарського виробництва у колективну власність членам КСП «Нижнєдніпровський» (відділення Підгородне) на території Підгородненської міської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, у зв?язку з чим 06 липня 1999 року було видано Державний акт на право колективної власності на землю (серія ДП ДН №000006) номер державної реєстрації 1306.

Членом КСП «Нижнєдніпровський» зокрема, була ОСОБА_2 у цьому списку значиться у розділі «Колгоспні пенсіонери», яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Розпорядженням Дніпропетровської районної державної адміністрації від 02 квітня 1999 року №128-р «Про виготовлення та видачу сертифікатів на право на земельний пай відділення «Підгороднє» КСП «Нижнєдніпровський» Дніпропетровського району затверджено розрахунки вартості та розміру в умовних кадастрових гектарах земельної частки (паю) в площі сільськогосподарських угідь, що передані в колективну власність КСП «Нижнєдніпровський» Дніпропетровського району. Вирішено видати сертифікати на право на земельну частку (пай) громадянам співвласникам колективної власності на землю КСП «Нижнєдніпровський» Дніпропетровського району в кількості 765 членів.

Зокрема, на ім`я ОСОБА_2 був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДП №0057459, про що свідчить лист ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 27 вересня 2017 року, копія з книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай). З даної копії книги вбачається, що сертифікат отримав ОСОБА_5 лише 21.08.2001р.

Таким чином, 06 липня 1999 року КСП «Нижнєдніпровський» Дніпропетровського району Підгородненською міською радою народних депутатів було видано державний акт на право колективної власності на землю. ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до видачі цього акта і до прийняття рішення про передачу землі КСП «Нижнєдніпровський».

За змістом статті 9 ЦК Української РСР правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється зі смертю.

Враховуючи те, що суду не надано доказів на підтвердження, що спадкодавець ОСОБА_2 на час видачі державного акта на право колективної власності на землю КСП «Нижнєдніпровський» Дніпропетровського району, була членом даного колективного сільськогосподарського підприємства (оскільки її членство в цьому підприємстві припинилось у зв`язку зі смертю), то остання не могла набути право на відповідну частку земельної ділянки.

Подібні висновки Верховний Суд зробив, зокрема, у постановах від 12 вересня 2018 року в справі №183/2548/15, від 11 липня 2019 року в справі №190/1605/18, від 29 березня 2023 року в справі №532/2064/21, у яких зазначено, що право на земельну частку (пай) виникає не з часу включення членів колективного сільськогосподарського підприємства до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, а з моменту передачі землі у колективну власність конкретному колективному сільськогосподарському підприємству, членом якого вони є, на підставі державного акта на право колективної власності на землю.

Факт внесення спадкодавця до списків громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства лише вказує на наміри щодо виділення цій особі земельної ділянки.

З огляду на момент виникнення правових підстав для набуття земельної частки (паю) у колективну власність, неможливим є наділення особи цим правом після її смерті, що сталася раніше.

Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі №127/10973/22, (провадження №61-7771св23).

Частина 4 статті 263 ЦПК України закріплює, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, оскільки за життя ОСОБА_2 не набула права на земельну частку (пай), відповідно таке право не може бути об`єктом спадкування.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в позові, але помилився щодо мотивів такої відмови.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", заява №63566/00).

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення про відмову у задоволені позову в цілому є вірним, доводи апеляційної скарги не тягнуть його скасування, але скарга підлягає частковому задоволенню а рішення зміні в частині мотивів відмови, які викладені в даній постанові.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на прийняте рішення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2025 року у цивільній справі №175/13664/24 за позовом ОСОБА_1 до Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності в порядку спадкування на земельну частку (пай) - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 10.12.2025р.

Головуючий суддя О.В.Агєєв