ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 201/9425/18

провадження № 61-8976св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачки: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачка ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова Марина Олексіївна, Служба у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової Марини Олексіївни, в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2023 року у складі судді Антонюка О. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 червня 2025 року у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому з урахуванням уточнень просили визнати недійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою О. М. 26 грудня 2012 року.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що з 09 лютого 1991 року ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 , у якому народилась дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У період перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_6 придбали квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2016 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 шлюб розірвано, однак позивачі залишились проживати у вказаній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. Навесні 2018 року під час прибирання в квартирі ОСОБА_1 знайшла у сейфі колишнього чоловіка договір купівлі-продажу від 26 грудня 2012 року, за умовами якого він продав ОСОБА_3 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Згоду на відчуження 1/2 частини квартири вона не надавала, у квартирі на час вчинення правочину проживала їх малолітня донька ОСОБА_6 .

Стверджували, що заява-згода від імені ОСОБА_1 на відчуження вказаної частки квартира є підробленою, оскільки до нотаріуса з метою посвідчення такої заяви вона не зверталася.

Зазначали про те, що оспорюваний правочин є недійсним, оскільки укладений без письмової згоди дружини на відчуження частки в спільному майні подружжя, а також без дозволу органу опіки та піклування, незважаючи на те, що вказаною квартирою має право користуватись неповнолітня дитина.

Наголошували на тому, що про існування оспорюваного договору купівлі-продажу вони дізналися лише навесні 2018 року, тому позовна давність не пропущена.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Суди розглядали справу неодноразово

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2020 року у складі судді Федоріщева С. С. позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М. О. за реєстровим № 1112 про продаж 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 під час придбання спірної квартири перебували у шлюбі, позивачка не надавала згоди на відчуження майна, яка належало їй на праві спільної сумісної власності, а заява згода іншого з подружжя на продаж такого майна, яка є обов`язковим документом при вчиненні нотаріальної дії щодо відчуження нерухомого майна, підписана від її імені іншою особою.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В., апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2020 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки остання, перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_6 , не надавала згоди на укладання ОСОБА_6 26 грудня 2012 року договору купівлі-продажу 1/2 частини спірної квартири, яка була придбана у період їхнього шлюбу, відповідної нотаріальної згоди не підписувала, що підтверджується висновком експерта від 10 лютого 2020 року № 4538-19, складеним за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи.

Постановою Верховного Суду від 02 липня 2022 року касаційній скарги приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М. О. та ОСОБА_3 задоволено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (касаційне провадження № 61-15007св21).

Скасовуючи рішення судів першої і апеляційної інстанцій та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, касаційний суд виходив із того, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що ОСОБА_1 спочатку подала позов у своїх інтересах, потім уточнила позовні вимоги та пред`явила позов в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , та визнали недійсним договір купівлі-продажу з підстав відсутності згоди ОСОБА_1 (як другого з подружжя) на укладення ОСОБА_6 договору купівлі-продажу 1/2 частини спірної квартири, не з`ясувавши, чи підтримувала ОСОБА_1 поданий нею позов у своїх інтересах в первісній редакції, чи лише уточнений позов, який вона подала в інтересах дитини, посилаючись виключно на її порушені інтереси.

Також касаційний суд дійшов висновку про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не досліджували питання щодо порушення майнових прав неповнолітньої ОСОБА_2 внаслідок укладення її батьком договору купівлі-продажу частини квартири.

Крім того, касаційний суд дійшов висновку про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не встановили, чи була квартира постійним місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_2 на час відчуження її частини, не надали належної правової оцінки всім доказам, які містяться у матеріалах справи, не врахували заяву відповідача про застосування позовної давності.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2023 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, посвідчений 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М. О. за реєстровим № 1112, про продаж 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

Ухвалюючи вказане рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надавала згоди на відчуження спірної квартири, яка належала їй та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності, заява-згода на продаж цього майна підписана від її імені іншою особою. Враховуючи вищенаведене, спірний договір суперечить правам та інтересам ОСОБА_2 , яка була неповнолітньою на момент його укладення та є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_6 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М., апеляційні скарги ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М. О. залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 серпня 2023 року без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог. Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, повинне бути залишене без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2025 року касаційні скарги приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М. О. та ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (касаційне провадження № 61-18687св23).

Скасовуючи постанову апеляційного суду та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційній суд виходив із того, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи-контрагента за таким договором, натомість апеляційний суд жодної оцінки добросовісності чи недобросовісності дій ОСОБА_3 при укладенні спірного правочину не надав, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу частини квартири від 26 грудня 2012 року недійсним.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 червня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М. О. залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2023 року залишено без змін.

Залишаючи без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції, а апеляційні скарги відповідачів без задоволення, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне нерухоме майно було придбане в період перебування сторін у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. 26 грудня 2012 року ОСОБА_6 усупереч положенням статті 65 Сімейного кодексу України (далі СК України) відчужив 1/2 частину спірного майна (квартири) на власний розсуд, без згоди позивачки, чим порушив її суб`єктивне цивільне право на користування своєю власністю, отримати компенсацію вартості своєї частки вона не має можливості, оскільки її чоловік сторона договору помер, а отже є підстави для визнання недійсним оспорюваного правочину.

Також апеляційний суд виходив із того, що оспорюваним договором порушувалися права малолітньої дитини на користування спірною квартирою, яка була місцем проживання дитини та її батьків, оскільки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мала право користування спірною квартирою, це було зареєстрованим місцем проживання її батьків, а відповідно, і її. Обов`язкова попередня згода на продаж частини спірної квартири органом опіки та піклування не надавалася, чим порушено положення статті 177 СК України, а отже оспорюваний правочин на момент його укладання суперечив правам та інтересам дитини, звужував обсяг існуючих майнових прав дитини та порушував охоронювані законом інтереси дитини, зменшував права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, що є підставою для визнання договору недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 Цивільного кодексу України, далі ЦК України).

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу 1/2 частки спірної квартири, відповідач ОСОБА_3 за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. У свою чергу, відповідач, як потенційний покупець, не вчинила належних та достатніх дій для переконливості у наявності згоди іншого з подружжя на відчуження 1/2 частки квартири, так як предметом договору купівлі-продажу було не окреме приміщення, а ідеальна частка квартири, в якій проживає інша сім`я. Тобто ОСОБА_3 поза межами розумного сумніву повинна була знати про те, що квартира є спільною власністю подружжя, подружжя там проживає з малолітньою дитиною, та пересвідчитися в тому, що при цій ситуації інший з подружжя не заперечує проти продажу 1/2 частини квартири, яка є постійним місцем проживання його та його сім`ї, сторонній людині, та що ОСОБА_1 згодна проживати разом із ОСОБА_3 в одній квартирі. Однак ОСОБА_3 , не вчинивши жодних активних дій щодо з`ясування цих обставин, проявивши пасивну поведінку, набула право власності на частину спірної квартири без згоди іншого з подружжя та порушила право малолітньої дитини на користування житлом, а отже такий набувач не є добросовісним.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиція інших учасників справи

14 липня 2025 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шаулова М. О., в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 червня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 912/1672/18, від 22 червня 2021 року у справі № 120/5780/20, від 18 жовтня 2023 року у справі № 300/808/19, від 07 грудня 2023 року у справі № 363/2300/20, від 13 грудня 2023 року у справі № 753/8710/21, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Крім того, заявниця посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, зокрема недослідження наявних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

не звернули увагу на те, що позивачці ОСОБА_1 було відомо про оспорюваний договір купівлі-продажу ще з 17 жовтня 2016 року, а саме з дати дарування ОСОБА_6 1/2 частки спірної квартири його неповнолітній доньці ОСОБА_2 ;

безпідставно не застосували положення частини четвертої статті 267 ЦПК України щодо наслідків спливу позовної давності;

не дослідили питання наявності порушеного права позивачів, у зв`язку з укладенням оспорюваного правочину;

проігнорували, що висновок експерта від 10 лютого 2020 року № 4538-19, складений за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, викликає сумніви, зокрема з огляду на те, що у експерта не було часу детально оглянути оригінал заяви ОСОБА_1 про надання згоди на продаж 1/2 частини спірної квартири, а також з огляду на те, що експертом було допущено порушення порядку проведення таких експертиз;

не застосували положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, здійснюючи втручання у мирне володіння майном;

не надали належної оцінки всім аргументам та доводам заявниці тощо.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_7 вказує на те, що апеляційний суд при розгляді цієї справи проігнорував факт відсутності зразків підпису, які досліджувались експертом для підготовки висновку експерта, який прийняв суд як єдиний доказ.

16 липня 2025 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 червня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, з урахуванням уточнень, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків, висловлених у постановах Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі № 442/1932/23 та від 27 жовтня 2022 року у справі № 643/12890/19 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Також заявниця вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 3, 215 та 369 ЦК України щодо статті 65 СК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, заявниця посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, зокрема у недослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

не врахували, що не можна визнавати договір недійсним у порядку статей 3, 215, 368 ЦК України та статті 65 СК України, якщо на момент вчинення правочину згода одного з подружжя була фізично наявна в матеріалах нотаріальної справи;

не виконали вказівок Верховного Суду викладених у постанові від 02 липня 2022 року у цій справі;

не звернули увагу на те, що позивачці ОСОБА_1 мало бути відомо про оспорюваний договір купівлі-продажу ще з 17 жовтня 2016 року, а саме з дати дарування ОСОБА_6 1/2 частки спірної квартири його неповнолітній доньці ОСОБА_2 ;

безпідставно не застосували положення частини четвертої статті 267 ЦПК України щодо наслідків спливу позовної давності;

не врахували, що наявними у справі доказами підтверджується, що на момент укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу частини квартири від 26 грудня 2012 року права неповнолітньої особи ОСОБА_2 жодним чином порушені не були;

проігнорували, що на момент вчинення спірного правочину згода на продаж спірного майна ОСОБА_1 була, що виключає недобросовісність заявниці як покупця,

не надали належної оцінки всім аргументам та доводам заявниці тощо.

Станом момент розгляду справи Верховним Судом відзиви на касаційні скарги приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М О., в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник Усенко А. О., від інших учасників справи не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 15 липня 2025 року касаційну скаргу приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М. О., в інтересах якої діє представник Юрко О. С., передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 16 липня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник Усенко А. О., передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М. О., в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Соборного районного суду міста Дніпра матеріали справи № 201/9425/18; надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник Усенко А. О., залишено без руху та надано заявниці строк для усунення її недоліків, а саме: надання уточненої касаційної скарги із зазначенням в ній підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), з урахуванням роз`яснень, викладених у цій ухвалі.

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2025 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , з підстав, визначених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У серпні 2025 року матеріали справи № 201/9425/18 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2025 року справу № 201/9425/18 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 09 лютого 1991 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , у якому народилася дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

27 червня 2022 року, тобто у період перебування у шлюбі, ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2016 року у справі № 201/16330/16-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. Спадкова справа за останнім відомим місцем реєстрації ОСОБА_6 не заводилась.

Восени 2018 року ОСОБА_1 дізналась, що 26 грудня 2012 року ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної сумісної власності. Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М. О. за реєстровим № 1112.

Згідно з матеріалами нотаріальної справи приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М. О., ОСОБА_1 у своїй заяві від 26 грудня 2012 року, посвідченій приватним нотаріусом, надала письмову згоду ОСОБА_6 на укладання вищевказаного договору.

Згідно з висновком експерта від 10 лютого 2020 року № 4538-19, складеним за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, рукописний запис та підпис від імені ОСОБА_1 в графі «підпис» у заяві про надання згоди на продаж частини квартири, яка посвідчена 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шауловою М. О. і зареєстрована в реєстрі за № 1099, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Допитаний в судовому засіданні експерт підтвердив правильність своїх висновків.

Правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з вимогами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

У частині третій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним.

Отже, можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи контрагента за таким договором.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71 гс 20).

Крім того, відповідно до частини другою статті 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Отже, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину ( див. постанову Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла (частина друга, третя статті 18 Закону України «Про охорону дитинства»).

При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним (частина друга статті 59 СК України).

У постанові Верховного Суду від 20 вересня справа № 727/1556/19 (провадження № 61-10149св21) зазначено, що відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Отже, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12 (провадження № 61-6301св18), та від 07 грудня 2020 року у справі №201/3817/18 (провадження № 61-22364св19).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, враховуючи вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 02 липня 2022 року у цій справі, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що оскільки спірне нерухоме майно (квартира) було придбане в період перебування позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_6 у шлюбі, то є спільною сумісною власністю подружжя; 26 грудня 2012 року ОСОБА_6 усупереч положенням статті 65 СК України на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу відчужив відповідачці ОСОБА_3 1/2 частини спірного майна (квартири) на власний розсуд, без згоди позивачки, чим порушив її суб`єктивне цивільне право на користування своєю власністю; позивачка не має можливості отримати компенсацію вартості своєї частки майна, оскільки її чоловіксторона договору ОСОБА_6 помер, то є підстави для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу від 26 грудня 2012 року на підставі частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України.

Водночас суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд,дійшов правильного висновку про те, що оспорюваним договором також порушуються права і малолітньої дитини відповідачки ОСОБА_2 на користування спірною квартирою, оскільки вона мала право користування спірною квартирою, це було зареєстрованим місцем проживання її батьків, а відповідно, і її. Обов`язкова попередня згода на продаж частини спірної квартири органом опіки та піклування не надавалася, чим порушено положення статті 177 СК України, а тому оспорюваний правочин на момент його укладання суперечив правам та інтересам дитини, звужував обсяг існуючих майнових прав дитини та порушував охоронювані законом інтереси дитини, зменшував права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, що також є підставою для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу.

Крім того, апеляційний суд, виконуючи вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 19 лютого 2025 року у цій справі, здійснивши перевірку добросовісності відповідачки ОСОБА_3 як контрагента за оспорюваним договором купівлі-продажу, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 не є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу 1/2 частки спірної квартири, вона за обставинами справи не могла не знати про те, що таке майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя; вона, як потенційний покупець, не вчинила належних та достатніх дій для переконливості у наявності згоди іншого з подружжя на відчуження 1/2 частки квартири, так як предметом договору купівлі-продажу було не окреме приміщення, а ідеальна частка квартири, в якій проживає інша сім`я; вона поза межами розумного сумніву повинна була знати про те, що квартира є спільною власністю подружжя, подружжя там проживає з малолітньою дитиною та пересвідчитися в тому, що при цій ситуації інший з подружжя не заперечує проти продажу 1/2 частини квартири, яка є постійним місцем проживання його та його сім`ї, сторонній людині, та що ОСОБА_1 згодна проживати разом із ОСОБА_3 в одній квартирі, тобто ОСОБА_3 , не вчинивши жодних активних дій щодо з`ясування цих обставин, проявивши пасивну поведінку, набула право власності на частину спірної квартири без згоди іншого з подружжя та порушила право малолітньої дитини на користування житлом.

Аргументи касаційних скарг про те, що позивачці ОСОБА_1 було відомо про оспорюваний договір купівлі-продажу ще з 17 жовтня 2016 року, а саме з дати дарування ОСОБА_6 1/2 частки спірної квартири його неповнолітній доньці ОСОБА_2 , а також про те, що суди першої та апеляційної інстанцій у цій справі безпідставно не застосували положення частини четвертої статті 267 ЦПК України щодо наслідків спливу позовної давності, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Зокрема, відхиляючи вказані доводи як безпідставні, апеляційний суд правильно виходив із наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статей 260, 261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Звертаючись до суду з позовом 31 серпня 2018 року, позивачка ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , вказувала на те, що після смерті її чоловіка ОСОБА_6 , навесні 2018 року під час прибирання в квартирі вона знайшла договір купівлі від 26 грудня 2012 року, за умовами якого він продав ОСОБА_3 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Згоду на відчуження вказаної частки квартира вона не надавала і раніше не знала про наявність оспорюваного договору.

Апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно встановив, що зазначені позивачкою обставини не спростовано.

Також апеляційний суд правильно встановив, що позов містить вимоги про визнання договору купівлі-продажу від 26 грудня 2012 року недійсним і з тих підстав, що були порушені права неповнолітньої ОСОБА_2 , яка проживала в спірному будинку і досягла повноліття лише 03 серпня 2022 року. Тобто для неї позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не було пропущено позовну давність для звернення до суду у цій справі, а тому відсутні підстави для застосування положень частини четвертої статті 267 ЦПК України.

Крім того, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що підписання 17 жовтня 2016 року ОСОБА_6 договору дарування частки спірної квартири на користь доньки ОСОБА_2 не є безумовним доказом того, що позивачка ОСОБА_1 була ознайомлена і з договором купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеним 26 грудня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . І навіть за умови початку відліку позовної давності у цій справі з 17 жовтня 2016 року, трирічний строк позовної давності звернення до суду на день подання позовної заяви (31 серпня 2018 року) не є пропущеним.

У свою чергу, Верховний Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 дійсно було відомо чи могло стати відомо про укладення оспорюваного договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 26 грудня 2012 року до дня смерті її чоловіка ОСОБА_6 . Не надали таких доказів у ході розгляду справи і відповідач та третя особа, які є заявниками касаційних скарг.

Доводи касаційних скарг про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 912/1672/18, від 22 червня 2021 року у справі № 120/5780/20, від 18 жовтня 2023 року у справі № 300/808/19, від 07 грудня 2023 року у справі № 363/2300/20, від 13 грудня 2023 року у справі № 753/8710/21, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17, від 05 березня 2025 року у справі № 442/1932/23 та від 27 жовтня 2022 року у справі № 643/12890/19 є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що не можна визнавати договір недійсним у порядку статей 3, 215, 368 ЦК України та статті 65 СК України, якщо на момент вчинення правочину згода одного з подружжя була, фізично наявна в матеріалах нотаріальної справи, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до суб`єктивного тлумачення заявницею чинних норм цивільного та сімейного законодавства України.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що згідно з висновком експерта від 10 лютого 2020 року № 4538-19, складеним за результатами проведення у цій справі судової почеркознавчої експертизи, рукописний запис та підпис від імені позивачки ОСОБА_1 в графі «підпис» у заяві про надання згоди на продаж частини квартири, яка посвідчена 26 грудня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шауловою М. О. і зареєстрована в реєстрі за № 1099, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Тобто факт надання згоди ОСОБА_1 на укладення 26 грудня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 оспорюваного договору купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи.

Посилання у касаційній скарзі приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М. О. на те, що суди першої та апеляційної інстанції не застосували положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, здійснюючи втручання у мирне володіння майном, Верховний Суд відхиляє, оскільки у цій справі суди попередніх інстанцій встановили, що спірне майно вибуло із спільної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в супереч вимогам закону та на користь особи яка не є добросовісним набувачем, що саме по собі свідчить про сумісність обраного позивачами у цій справі заходу втручання у право цієї особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Аргументи касаційної скарги приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М. О. про те, що висновок експерта від 10 лютого 2020 року № 4538-19, складений за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, викликає сумніви, зокрема з огляду на те, що у експерта не було часу детально оглянути оригінал заяви ОСОБА_1 про надання згоди на продаж 1/2 частини спірної квартири, а також з огляду на те, що експертом було допущено порушення порядку проведення таких експертиз, а також аргументи цієї касаційної скарги про те, що апеляційний суд при розгляді цієї справи проігнорував факт відсутності зразків підпису, які досліджувались експертом для підготовки висновку експерта, який прийнято судом як єдиний доказ, підлягають відхиленню, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.

Посилання у касаційних скаргах на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім аргументам та доводам заявників, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 2930 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Доводи касаційної скарги приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шаулової М. О. про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування норм права, а саме застосування статей 3, 215 та 369 ЦК України щодо статті 65 СК України у подібних правовідносинах, є безпідставними з огляду на те, що практика суду касаційної інстанції щодо питання дійсності правочинів з розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності подружжя, та застосування вказаних норм права є сталою.

Водночас Верховний Суд наголошує, що висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Інші наведені у касаційних скаргах доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявників з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права.

Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо задоволення позову.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скаргиОСОБА_7 та ОСОБА_3 , підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк