Ухвала

11 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 362/748/21

провадження № 61-13042ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Тернюк Єлизавета Володимирівна, про визнання попереднього договору купівлі-продажу квартири недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Позов мотивований тим, що 03 вересня 2018 року ОСОБА_1 було видано доручення на ім`я ОСОБА_3 , посвідчене приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Смоліною І. В., на представлення його інтересів в усіх без винятку органах державної влади, перед підприємствами, установами та організаціями, а також перед фізичними особами, з усіх питань пов`язаних із забудовою земельної ділянки та введенням в експлуатацію об`єкта нерухомого майна - десятиквартирного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки - :10:040:0107.

Для виконання даної довіреності ОСОБА_3 надається право, у тому числі: підписувати від імені ОСОБА_1 попередні договори купівлі-продажу квартир, одержати належні ОСОБА_1 грошові кошти у разі укладення попереднього договору купівлі-продажу.

13 січня 2020 року ОСОБА_3 на підставі вказаного доручення, від імені та в інтересах ОСОБА_1 (продавець), підписав з ним, ОСОБА_2 (покупець), попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Тернюк Є. В.

Відповідно до п. 5 договору, у забезпечення виконання своїх обов`язків, покупець сплатив продавцеві в день укладення та підписання договору забезпечувальний платіж в розмірі 360 000 грн, який підлягає поверненню в сумі не нижчій ніж сума, еквівалентна 15 000 доларів США. Факт надходження суми забезпечувального платежу до продавця сторони підтверджують підписами під цим договором.

На виконання своїх зобов`язань сторони 13 січня 2021 року до 17 год. 00 хв. зустрічаються в приміщенні приватного нотаріуса Васильківського міського нотаріального округу Київської області або державної нотаріальної контори Київської області.

23 грудня 2020 року на адресу ОСОБА_1 було направлено листа із проханням надати точну адресу, прізвище ім`я та по-батькові приватного нотаріуса Васильківського міського нотаріального округу Київської області, або номер та адресу державної нотаріальної контори Київської області, точний дату та час, коли буде здійснюватися укладення та підписання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

Відповіді отримано не було. Час, дата та місце укладення договору купівлі-продажу квартири погоджено не було. Пунктом 6 договору передбачено, що у разі, якщо невиконання умов цього договору станеться з вини продавця, останній повинен повернути покупцю забезпечувальний платіж.

15 січня 2021 року на адресу ОСОБА_1 направлено вимогу про повернення грошових коштів. Відповіді також отримано не було.

Посилаючись на вказані обставини позивач просив суд стягнути з солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на свої користь суму грошових коштів у розмірі 421 950 грн.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до відкриття провадження в даній справі.

16 березня 2021 року представник ОСОБА_2 - адвокат Березка Р. М., звернувся до суду з заявою, в якій просив відкрити провадження у справі в частині відповідача ОСОБА_1

29 серпня 2022 року представник ОСОБА_2 - адвокат Березка Р. М., звернувся до суду з заявою, в якій збільшив розмір позовних вимог в частині стягнення суми грошових коштів. З огляду на те, що станом на 28 серпня 2022 року офіційний курс гривні до долара США становить 36,5686 грн просив:

стягнути з ОСОБА_1 суму, яка у гривневому еквіваленти складатиме 548 529 грн (15 000 дол. США х 36,5686 грн);

на підставі статті 625 ЦК України покласти на відповідача відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення - 72 563,04 грн, а також трьох процентів річних від простроченої суми - 18 394,51 грн.

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Тернюк Є. В., про визнання попереднього договору купівлі-продажу квартири недійсним з тих підстав, що він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені та вчинений під впливом обману.

Зазначав, що перебував з ОСОБА_3 в довірливих стосунках.

03 вересня 2018 року ОСОБА_1 видав доручення на ім`я ОСОБА_3 , посвідчене приватним нотаріусом Смоліною І. В., на представлення його інтересів в усіх без винятку органах державної влади, перед підприємствами, установами та організаціями, а також перед фізичними особами з усіх питань пов`язаних із забудовою земельної ділянки та введенням в експлуатацією об`єкта нерухомого майна - десятиквартирного житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки: :10:040:0107. При цьому, він визначив з ОСОБА_3 обставини використання вказаної довіреності та обов`язок попереднього узгодження укладання правочинів та їх умови.

Проте, не повідомивши його про намір відчужити квартиру під АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 вчинив самостійні, не погоджені з ним дії щодо розпорядження квартирою та уклав попередній договір зі ОСОБА_2 .

Про укладення попереднього договору купівлі-продажу квартири від 13 січня 2020 року ні до укладення, ні безпосередньо після укладення вказаного договору він не знав, отримані на виконання вказаного попереднього договору кошти в розмірі 360 000 грн він не отримував.

Просив врахувати, що невдовзі після укладення оспорюваного договору повірений ОСОБА_3 помер.

В кінці березня 2020 року виявилося, що ОСОБА_3 за останній рік отримував грошові кошти у великих розмірах, одним із джерелом отримання коштів було укладення попередніх договорів купівлі-продажу, про які власники (продавці) не знали.

02 квітня 2020 року ним було подано заяву про скасування довіреності на ім`я ОСОБА_3 та заяву до поліції про шахрайство з його боку.

Також він ставить під сумнів факт отримання грошей ОСОБА_3 від ОСОБА_2 , оскільки в попередньому договорі купівлі-продажу квартири не відображено факт отримання таких грошових коштів і про це не прописано окремим пунктом в договорі.

ОСОБА_1 просив:

визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 13 січня 2020 року між ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої Смоліною І. В. приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області від 03 вересня 2018 року в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Тернюк С. В. та зареєстрований у реєстрі за № 29.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2024 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

відповідно до частини першої статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Тому пред`явлення позовних вимог в іноземній валюті та перерахунок коштів з у рахуванням курсу долара США на момент пред`явлення позову є неправомірним з огляду на , що попередній договір укладений в грошовій одиниці України - гривні;

також суд першої інстанції критично поставився до листа ОСОБА_2 від 23 грудня 2020 року про намір укладення договору купівлі-продажу та листа від 14 січня 2021 року з проханням повернути грошові кошти за попереднім договором, оскільки вони не містять даних про отримання ОСОБА_1 вказаних вимог. Належним доказом відправлення кореспонденції є опис вкладення в поштовий конверт з підписом працівника поштового зв`язку та відбитком календарного штемпеля, а також документ, що підтверджує надання поштових послуг (касовий чек, розрахункова квитанція тощо). Зазначених доказів стороною позивача у первісному позові не надано. Сторонами договору не дотримано вимог статті 635 ЦК України;

зазначене у витязі з ЄРДР від 29 грудня 2022 року, за змістом якого вбачається, що невстановлена особа шляхом обману під час укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 заволоділа грошовими коштами, що завдало потерпілому ОСОБА_2 значної матеріальної шкоди, суперечить пред`явленню позову до ОСОБА_1 . Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 діяв в інтересах ОСОБА_1 на підставі нотаріальної посвідченої довіреності, маючи певні повноваження щодо укладення попереднього договору купівлі-продажу квартири від ОСОБА_1 , так і на отримання коштів за зазначеним договором. Доказів зловмисності дій ОСОБА_3 чи ОСОБА_2 , та/або злого умислу з їх боку, направленого на порушення права ОСОБА_1 , суду не надано.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року:

прийнято відмову ОСОБА_2 позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань;

рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2024 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних у розмірі 18 394,51 грн та інфляційних нарахувань у сумі 72 563,04 грн визнано нечинним;

провадження у справі у вказаній частині позовних вимог закрито;

повернуто ОСОБА_2 з державного бюджету 50 відсотків сплаченого ним судового збору, що становить 545,61 грн за подання апеляційної скарги на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2024 року в частині вказаних позовних вимог;

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено;

рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27 листопада 2024 року в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів в сумі 548 529 грн скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення про задоволення вказаних позовних вимог;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 548 529 грн;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

ОСОБА_2 має законну можливість реалізувати право щодо розпорядження процесуальним способом захисту шляхом відмови від позову в частині заявлених позовних вимог у суді апеляційної інстанції. Стороні позивача роз`яснені наслідки відмови від частини позовних вимог та закриття провадження у справі в цій частині вимог, передбачені статтею 256 ЦПК України. Така відмова не суперечить закону і не порушує прав інших учасників справи, охоронюваних законом інтересів;

судом встановлено факт сплати покупцем продавцеві в день укладення та підписання попереднього договору забезпечувального платежу в розмірі 360 000 грн;

за умовами вказаного договору, факт надходження суми забезпечувального платежу до продавця сторони підтверджують своїми підписами під цим договором;

установивши факт неналежного виконання продавцем обов`язків за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 13 січня 2020 року, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, які є авансом, в сумі, яка є не нижчою ніж сума еквівалентна 15 000 доларів США, що за розрахунком позивача, який не був спростований відповідачем, станом на 28.08.2022 становить 548 529 грн ( 15 000 доларів США х 36,5686 грн);

оскільки основний договір не був укладений у погоджений сторонами в попередньому договорі строк, підстави для подальшого зберігання відповідачем сплачених позивачем коштів відпали;

частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті;

у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом;

зі змісту укладеного між сторонами попереднього договору вбачається, що забезпечувальний платіж в розмірі 360 000 грн підлягає поверненню в сумі не нижчій ніж сума, еквівалентна 15 000 доларів США;

оскільки сторони договору погодили суму, яка підлягає поверненню у випадку не укладення основного договору, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про неправомірність заявленої вимоги про повернення коштів з огляду на здійснений позивачем перерахунок суми боргу з урахуванням курсу долара США на час розгляду справи в суді;

є необґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо недотримання ОСОБА_2 вимог статті 635 ЦК України;

З огляду на те, що у визначений попереднім договором строк - до 12 січня 2021 року, основний договір сторонами укладено не було, сплачена за цим договором сума у відповідності до його умов у будь-якому випадку підлягала поверненню покупцю ( п. 6 попереднього договору).

ОСОБА_1 21 жовтня 2025 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року (повне судове рішення складено 25 вересня 2025 року).

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. При цьому в ухвалі було вказано, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У листопада 2025 року особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 07 листопада 2025 року подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 щодо підстав касаційного оскарження судового рішення зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пунктів 1, 3 та 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судового рішення, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду) ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі посилається на постанови Верховного Суду: від 14 березня 2018 року у справі № 761/27440/16-ц; від 12 грудня 2019 року у справі № 333/7101/17; від 09 червня 2021 року у справі № 369/2411/19; від 23 листопада 2022 року у справі № 501/2805/20; від 23 вересня 2022 року у справі № 203/1814/18; від 15 липня 2021 року у справі № 463/1213/19; від 22 листопада 2023 року у справі № 372/2424/21.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судового рішення, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування статті 635 ЦК України у ситуації припинення попереднього договору через сплив строку без укладення основного договору за відсутності визначених сторонами наслідків, що потребує формування висновку.

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження судового рішення, пеедбачену пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України ОСОБА_1 в уточненій касаційній скарзі зазначає, що судове рішення ухвалено з істотним порушенням норм процесуального права (статті 12, 13, 81, 89, 263, 367, 374, 376 ЦПК України), що призвело до неправильного вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: 1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; 4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; 5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; 6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; 8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (частина перша статті 411 ЦПК України).

У разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи) у касаційній скарзі слід вказати, яке саме було заявлено клопотання, яке суд відхилив та щодо встановлення яких саме обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, воно було заявлено, обґрунтувавши при цьому, порушення норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судових рішень. ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень.

Посилання у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду: від 14 березня 2018 року у справі № 761/27440/16-ц; від 12 грудня 2019 року у справі № 333/7101/17; від 09 червня 2021 року у справі № 369/2411/19; від 23 листопада 2022 року у справі № 501/2805/20; від 23 вересня 2022 року у справі № 203/1814/18; від 15 липня 2021 року у справі № 463/1213/19; від 22 листопада 2023 року у справі № 372/2424/21, у яких, на думку особи, яка подає касаційну скаргу, викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні, не є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Оскільки указані постанови відсутні в Єдиному державному реєстрі судових рішень, що позбавляє можливості касаційний суд ідентифікувати та урахувати їх висновки.

Окрім цього, формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Саме по собі зазначення в уточненій касаційній скарзі про відсутність висновку щодо застосування статті 635 ЦК України не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, конкретизацію змісту правовідносин, в яких висновок відсутній, та обґрунтування власне необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи, а тому не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Також, аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє обґрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Крім цього, повернення касаційної скарги не є перешкодою у доступі до правосуддя, оскільки повернення касаційної скарги не обмежує право особи в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат