Справа № 349/64/25
Провадження № 22-ц/4808/1324/25
Головуючий у 1 інстанції Рибій М. Г.
Суддя-доповідач Мальцева
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючогосудді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.А, Луганської В.М.,

секретар Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури на заочне рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2025 року у справі за позовом заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства культури і стратегічних комунікацій України та Івано-Франківської обласної ради, до ОСОБА_1 , третя особа Управління Івано-Франківсько-Галицької Єпархії Української Православної Церкви, про повернення майна,

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року заступник керівник Івано-Франківської обласної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Міністерства культури і стратегічних комунікацій України та Івано-Франківської обласної ради, звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа Управління Івано-Франківсько-Галицької Єпархії Української Православної Церкви, про повернення майна.

Позовна заява мотивована тим, що «Садиба та парк» XVIII ст. є пам`яткою архітектури національного значення, яку Постановою Ради Міністрів Української РСР № 442 від 06.09.1979 включено до пам`яток архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави, та присвоєно охоронний номер - 1193.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2024 № 6 «Про внесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» пам`ятці архітектури національного значення «Садиба та парк» XVIII ст. в с. Приозерне Рогатинської міської територіальної громади присвоєно охоронний номер 090050.

Всупереч забороні на приватизацію пам`яток культурної спадщини до затвердження Верховною Радою України переліку пам`яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації, встановленій Законом України «Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини» від 01.02.2005, яка діяла до 23.09.2008, рішенням Івано-Франківської обласної ради від 19.04.2005 «Садибу та парк» XVIII ст. передано у приватну власність Івано-Франківському Єпархіальному Управлінню Української Православної Церкви Київського Патріархату.

У подальшому на підставі договору купівлі-продажу № д-698 від 15.08.2007 Івано-Франківське Єпархіальне Управління Української Православної Церкви Київського Патріархату продало «Садибу та парк» XVIII ст. ОСОБА_1 ..

На цей час будівля палацу руйнується, а заходи щодо реставрації та збереження об`єкту культурної спадщини національного значення не вживаються. Охоронний договір на цю пам`ятку архітектури національного значення з 2007 року по цей час з власником - ОСОБА_1 досі не укладено.

Оскільки існувала законодавчо встановлена заборона на відчуження спірного майна - «Садиби та парку» XVIII ст., його вибуття з комунальної власності відбулось незаконно, є достатні підстави для його повернення у власність територіальної громади згідно з вимогами ст. ст. 391, 1212 ЦК України.

Пам`ятка архітектури національного значення «Садиба та парк» XVIII ст. не могла бути приватизована, тобто право власності на неї не могло бути передано, поновлення порушених прав у спірних правовідносинах може відбутись шляхом подачі негаторного позову, тобто вимоги про усунення перешкод у користуванні майном, що відповідає позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, в постановах у справах № 910/8413/21, № 918/744/23 та № 922/221/24.

Міністерство культури та стратегічних комунікацій України та Івано-Франківська обласна рада впродовж багатьох років знали про порушення інтересів держави, з позовом до суду з метою їх захисту не звернулись, що вказує на їх бездіяльність. Тому в прокурора є підстави для представництва відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Просив повернути територіальній громаді Івано-Франківської області в особі Івано-Франківської обласної ради пам`ятку архітектури національного значення «Садиба та парк» XVIII ст., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10липня 2025 року в задоволенні позову заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури Стефанця В.М., який діє в інтересах держави в особі Міністерства культури і стратегічних комунікацій України та Івано-Франківської обласної ради, до ОСОБА_1 про повернення майна відмовлено.

Не погодившись із заочним рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2025 року, заступник керівника Івано-Франківської обласної прокуратури Олійник Х.В. звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при обранні способу захисту у спірних правовідносинах прокурором враховувався факт саме протиправного відчуження об`єкта комунальної власності, яке в період дії законодавчої заборони щодо приватизації подібних об`єктів безоплатно передано у власність Івано-Франківського Єпархіального Управління Української Православної Церкви Київського Патріархату. Оскільки пам`ятка архітектури національного значення «Садиба та парк» XVII ст. не могла бути приватизована, тобто право власності на неї не могло бути передано, поновлення порушених прав у спірних правовідносинах могло відбутись виключно шляхом саме негаторного позову, тобто вимоги про усунення перешкод у користуванні майном в порядку ст. 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Вказує, що не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду першої інстанції про передачу Івано-Франківською обласною радою як органом місцевого самоврядування спірного об`єкту саме у приватну власність, що дало йому підстави для застосування положень ч. 2 ст. 391 ЦК України. Рішенням Івано-Франківської обласної ради від 19.04.2005 пам`ятку архітектури «Садиба та парк» XVIII ст. передано у власність Івано-Франківському Єпархіальному Управлінню Української Православної Церкви Київського Патріархату (п. 1 рішення). В матеріалах справи наявний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що спірне майно передано Єпархії у колективну власність. Тобто, прийняттям рішення від 19.04.2005 Івано-Франківська обласна рада вчинила дії щодо передачу спірного майна не у приватну, а саме у колективну власність, при чому вказана передача відбулась безоплатно.

У приватну власність відповідачки ОСОБА_1 пам`ятка архітектури національного значення «Садиба та парк» XVIII ст. перейшла вже внаслідок укладеного Єпархією з нею договору купівлі-продажу від 15.08.2007 N д-698. Таким чином, зважаючи на пряму законодавчу заборону щодо приватизації об`єктів культурної спадщини, власником пам`ятки архітектури національного значення «Садиба та парк» XVIII ст. залишалась обласна рада (і після передачі Єпархії, і після її відчуження на користь ОСОБА_2 ), яка не вчиняла жодних дій щодо її передачі у приватну власність. У свою чергу наведене унеможливлює застосування положень 4.2 ст.391 ЦК, відповідно до якої вказаний позов слід було розглядати в порядку ст. 387 чи ст. 388 ЦК України.

Застосовуючи до спірних правовідносин положення Закону N 4292-1X, суд тим самим вважав встановленим факт добросовісності набуття у власність спірного майна відповідачкою ОСОБА_1 . При цьому мотиви, які призвели до таких висновків суду, у рішенні не вмотивовані.

Так, спірне майно придбане відповідачкою у період дії прямої заборони на приватизацію об`єктів культурної спадщини, а тому таке придбання не може відповідати вимогам закону, що у свою чергу свідчить про відсутність правових підстав для набуття нею у власність спірного майна. Зазначене повною мірою узгоджується із фактичними обставинами справи.

Крім того, прокурор у даному випадку звернувся з негаторним позовом у січні 2025 року, обравши відповідний спосіб захисту, що не передбачає у нього та позивачів обов`язку на внесення на депозитний рахунок суду вартості спірного майна.

Просить рішення заочне рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10липня 2025 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник Івано-Франківської обласної прокуратури Мерешко М.І. підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити подану апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_3 , третя особа Управління Івано-Франківсько-Галицької Єпархії Української Православної Церкви до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Івано-Франківської обласної прокуратури, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до норм ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, щозгідно з обліковою документацією на об`єкт культурної спадщини - Палац (мур.), п. 19 ст., охоронний номер 1193, с. Приозерне Івано-Франківського району Івано-Франківської області, виготовлену в 2022 році Державним науково-реставраційним управлінням Івано-Франківської області, цей палац побудовано в 19 ст (т.1 а.с.56-71).

19.04.2005 рішенням Івано-Франківської обласної ради № 581-16/2005 передано у власність Івано-Франківській Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату пам`ятку архітектури національного значення ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Приозерне Рогатинського району(т.1 а.с.23/зворот). Як підставу передачі зазначено Закон України «Про місцеве самоврядування», клопотання Архієпископа Івано-Франківського і Галицького Української Православної Церкви Київського Патріархату від 27.12.2004 N 189, погодження Державної служби охорони культурної спадщини Міністерства культури і мистецтв України від 26.11.2004 № 22-1897/18, Держбуду України від 20.12.2004 № 6/6-668 та обласної державної адміністрації від 17.11.2004 № 8549/01-120/270.

Інформаційною довідкою від 21.01.2025 з відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно підтверджується, що 20.08.2007 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу д-698 від 15.08.2007 (т.1 а.с.13).

Судом першої інстанції встановлено, що Постановою Ради Міністрів УРСР «Про доповнення списку пам`яток містобудування і архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави» № 442 від 06.09.1979 «Садиба та парк» XVIII ст. в селі Приозерне Рогатинського району Івано-Франківської області включено до пам`яток архітектури Української РСР, що перебувають під охороною держави (охоронний номер пам`ятки - 1193).

Згідно з п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», визнаються пам`ятками відповідно до цього Закону.

Рішенням Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 18.04.2001 року №295 пам`ятку «ІНФОРМАЦІЯ_1» XVIII ст. в с. Приозерне передано у постійне користування Іван-Франківському Єпархіальному Управлінню УПЦ КП. (т.1 а.с.35).

Законом України «Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини» від 01.02.2005, який діяв до 23.09.2008, була заборонена приватизація пам`яток культурної спадщини до затвердження Верховною Радою України переліку пам`яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації. При цьому Кабінету Міністрів України у шестимісячний термін з дня набрання чинності цим Законом необхідно було подати на розгляд Верховної Ради України проект Закону України про затвердження переліку пам`яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2024 № 6 «Про внесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» «Садибу та парк» XVIII ст. в с. Приозерне Рогатинської міської територіальної громади як об`єкт культурної спадщини національного значення внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Однак 19.04.2005 рішенням Івано-Франківської обласної ради № 581-16/2005 передано у власність Івано-Франківській Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату пам`ятку архітектури національного значення ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Приозерне Рогатинського району(т.1 а.с.23/зворот).

Погодження передачі у постійне користування Івано-Франківській Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату пам`ятки архітектури національного значення Садиби та парку в с.Приозерному з Міністерством культури та інформаційної політики не проводилося (т.1 а.с.16-17)

11.20024 року управління Івано-Франківської обласної державної адміністрацій інформувало Київський Патріархат Української Православної Церкви про необхідність укладення охоронного договору стосовно спірного майна після отримання у постійну власність ( т.1 а.с.19)

26.11.2004 року Державна служба охорони культурної спадщини інформувала Івано-Франківську Єпархію Української Православної Церкви Київського Патріархату про необхідність укладення охоронного договору стосовно спірного майна після отримання у постійну власність ( т.1 а.с.20)

Згідно з умовами договору купівлі-продажу від 15.08.2007 року Управління Івано-Франківської Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату продало ОСОБА_1 комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який є пам`яткою архітектури національного значення, охороняється у відповідності із нормами Закону України «Про охорону культурної спадщини» (п.1.5 договору). На момент укладення договору продавцем було отримано схвалення спорудження на території комплексу готелю (п.4.2 договору). Покупець зобов`язалася укласти охоронний договір з Державною службою охорони культурної спадщини міністерства культури та мистецтв України (п.61. договору).

Проте, як вбачається зі справи, жоден з титульних власників пам`ятки архітектури охоронного договору не укладав.

Суд першої інстанції встановив, що ухвалення рішення Івано-Франківської обласної ради 19.04.2005 про передачу у власність ІНФОРМАЦІЯ_1 та продаж ОСОБА_1 20.08.2007 права власності на комплекс « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відбулися в період дії Закону України «Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини», який був чинним з 23.02.2005 до 23.09.2008.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Однак суд відмовив у задоволенні позову у зв`язку із тим, що прокурор у цій справі заявив негаторний позов. Такий спосіб захисту порушених прав на думку суду не є належним, адже закон визначає, що належним способом захисту за встановлених обставин є віндикаційний позов. Самостійно застосувати належний спосіб захисту суд не може, оскільки в цьому випадку він залежить від підстави позову, а в позові не зазначено обставин, встановлення яких має значення для застосування статей 387 і 388 ЦК України, зокрема, обставин щодо добросовісності чи недобросовісності набувача, а також не виконано вимоги ст. 390 ЦПК України. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Аналізуючи такі висновки суду, колегія суддів враховує наступне.

В постанові ВП ВС від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 зазначено, що можливість власника реалізувати його право витребувати майно з володіння добросовісного набувача (тобто того, який не знав і не міг знати про те, що набуває майно, яке особа не мала права йому відчужувати) згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі (оплатно, безвідплатно) добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник може витребувати майно з володіння добросовісного набувача, який придбав його за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, є вичерпним (пункти 1-3 частини першої статті 388 ЦК України). Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

В постанові КГС ВС від 16.04.2025 у справі № 910/17006/23 висловлена позиція стосовно того, що особа може бути визнана добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений за відсутності у продавця права на відчуження. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння Набувач є недобросовісним, якщо річ набута ним злочинним шляхом. Таким чином, власник майна не може витребувати його з незаконного володіння іншої особи за сукупності трьох умов: а) набувач має бути добросовісним набувачем - він не повинен знати, що купує майно не у власника; б) майно має бути отримане за відплатним договором; в) власник має втратити володіння цим майном з власної волі.

Згідно з правовою позицією, висловленою в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов (п. 230).

За мети позивача, спрямованої на усунення перешкод власникові (територіальній громаді), який не втратив і не міг втратити володіння специфічним об`єктом цивільних відносин (об`єктом культурної спадщини, приватизація якого була забороненою), у користуванні та розпорядженні цим об`єктом культурної спадщини, належним способом захисту є подання негаторного позову на підставі статті 391 ЦК України (п. п. 237-239).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 також наголошувала, що укладення цивільно-правової угоди щодо нерухомого майна, яке не підлягає приватизації (відчуженню), та подальша реєстрація права власності на нього є порушенням закону, а отже, не зумовлює виникнення у покупця за договором права приватної власності навіть за умови внесення ним коштів, передбачених у цій угоді.

Статтею 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" передбачено, що об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Порядок надання погоджень встановлюється центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини. Перелік пам`яток, які не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України. Пам`ятка національного значення, що перебуває у державній чи комунальній власності і потребує спеціального режиму охорони, може надаватися у користування за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини.

У пунктах 231, 232 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 вказано, що як слідує з визначення поняття "об`єкт культурної спадщини", для таких об`єктів характерними ознаками є цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і збереження своєї автентичності. Зазначене вирізняє, зокрема, нерухомі об`єкти культурної спадщини з-поміж іншого нерухомого майна. Такі об`єкти потребують особливої правової охорони.

Отже, як у разі включення певного об`єкта до переліку щойно виявлених об`єктів культурної спадщини, так і у випадку його включення до переліку пам`яток місцевого, загальнодержавного значення тощо, особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що нерухоме майно, яке вона має намір набути у приватну власність, є нерухомим об`єктом культурної спадщини.

Про те, що спірне майно є пам`яткою архітектури національного значення, були обізнані і Управління Івано-Франківсько-Галицької Єпархії УПЦ, і ОСОБА_2 , оскільки такі обставини достатньо підтверджені матеріалами справи.

Суд першої інстанції погоджувався, що з огляду на заборону відчуження та приватизації об`єктів культурної спадщини, що є пам`ятками та включені до переліку пам`яток, які не можуть бути приватизовані, що передбачено як Законом України "Про приватизацію державного і комунального майна", так і Законом України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини», вибуття спірного майна без погодження відповідних органів охорони культурної спадщини відбулось всупереч нормам чинного законодавства.

У пунктах 117-121 постанови від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила таке: "117. Отже, нерухомі об`єкти культурної спадщини, на відміну від іншого нерухомого майна, мають особливу правову природу. Такі об`єкти мають певні характерні властивості, з огляду на які вони мають цінність не тільки як нерухоме майно ("матеріальну" цінність), а набувають історико-культурну цінність ("нематеріальну", ідеологічну цінність). Така "нематеріальна" цінність культурної спадщини не з`являється одразу після побудови нерухомого майна. Вона формується десятиліттями та століттями, оскільки суспільство може лише успадкувати її від попередніх поколінь. Тому руйнування нерухомого об`єкта культурної спадщини завдасть шкоди не лише його власнику або володільцю (які втратять внаслідок цього нерухоме майно), а і суспільству в цілому (оскільки разом із нерухомим майном буде безповоротно втрачено його "нематеріальну" історико-культурну цінність, що формувалась протягом поколінь). З огляду на це нерухомі об`єкти культурної спадщини потребують особливої охорони, у тому числі - з боку органів державної влади та органів місцевого самоврядування, для яких така охорона є одним із пріоритетних напрямків діяльності. Важливість для держави України завдання щодо охорони культурної спадщини підкреслюється ратифікованими міжнародними конвенціями".

У пункті 199 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки вчинення правочину, спрямованого на відчуження спірного майна з комунальної власності на користь відповідача відбулось попри заборону, встановлену Законом України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини", про що знали сторони, або повинні були знати, цей правочин суперечить законодавству про охорону культурної спадщини, частиною якого є Закон України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини", а поведінка обох сторін цього правочину є недобросовісною.

Також у пунктах 212-218 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 вказано таке: "212. Частини четверта та п`ята статті 54 Конституції України містять приписи про те, що культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.

Об`єкти культурної спадщини є суспільним надбанням та потребують особливої охорони (див. пункти 117-130 цієї постанови). Збереження об`єктів культурної спадщини становить загальний суспільний інтерес, має засадниче значення для суспільства. Цей інтерес зумовлює необхідність вжиття державою дій, спрямованих на забезпечення контролю за таким збереженням (абзац другий статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція)).

Збереження культурної спадщини та у разі необхідності її раціональне використання спрямовані, окрім іншого, на захист історичної, культурної та творчої спадщини регіону та його мешканців. Таким чином, об`єкти культурної спадщини є важливою цінністю, обов`язок захисту й розвитку яких покладено на державні органи. (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема, у справах "Debelianovi v. Bulgaria", заява № 61951/00 (пункти 53, 54); "Kozacioglu v. Turkey", заява № 2334/03 (пункт 54)).

Публічний порядок становлять фундаментальні цінності, до яких належить і збереження об`єктів культурної спадщини України як частини історичної пам`яті народу. Незаконне відчуження об`єктів культурної спадщини є таким, що порушує публічний порядок.

Відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Як зазначено вище, правочин щодо відчуження майна, яке є предметом спору, на користь відповідача-1 вчинено попри заборону, встановлену Законом України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини", всупереч умовам Положення про порядок проведення конкурсів та результатам проведеного конкурсу.

На підставі викладеного Велика Палата Верховного Суду виснує, що оспорена у справі угода є такою, що порушує публічний порядок, спрямована на незаконне заволодіння пам`яткою архітектури, яка належить територіальній громаді міста. "

Отже, зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/8413/21 вбачається, що у разі вчинення правочину з відчуження майна (пам`ятки культурної спадщини) попри законодавчу заборону, такий правочин в силу статті 228 Цивільного кодексу України є нікчемним».

Відповідно, таке повернення мало відбутися шляхом витребування вказаного майна в недобросовісного набувача на підставі статті 387 ЦК України.

В справі, що переглядається, встановлено, що памятка архітектури національного значення «ІНФОРМАЦІЯ_1» не могла бути приватизована - тобто право власності на неї не могло бути передано, відповідно, власником майна залишилася обласна рада.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що об`єкт нерухомості не мін вибути з власності держави, тому висновок про відмову в позові про повернення ІНФОРМАЦІЯ_1 в державну власність є необґрунтований. При цьому втручання держави у право мирного володіння майном щодо ОСОБА_1 має нормативну основу у національному законодавстві і характеризується доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, та наслідки його застосування були передбачуваними; зобов`язання повернути спірний об`єкт нерухомості, який є архітектурною національною пам`яткою, переслідує легітимну мету згідно із загальними інтересами належного регулювання відносин у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.

У справі №916/3707/22 (постанова від 19.02.2025 року) Верховний Суд зазначав, що невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені у відповідності до належного спосібу захисту прав, якщо таке тлумачення не приводить до порушення процесуальних прав учасників справи.

Отже, якщо суд першої інстанції прийшов до висновку , що до даних правовідносин не підлягають застосуванню норми статті 391 ЦК України, то повинен був самостійно застосувати відповідну норму та кореспондуючий їй спосіб захисту, а не відмовляти у задовленні позовних вимог.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів, перевіривши справу, вважає, що відповідач ОСОБА_1 при купівлі спірного майна достеменно усвідомлювала, що купує памятку архітектури національного значення, оскільки це прямо зазначено в договорі купівлі-продажу, отже, мала проявити розумну обачливість і ризики такого набуття.

Також неможливо не відмітити, що після прибдання ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка не реалізувала жодних прав і обов`язків власника майна: з акту стану збереження вбачається, що Палац в селі Приозерне Рогатинського району знаходиться в аварійному стані ( т.1 а.с.59-60) .

Як зазначено вище, згідно з нормами цивільного законодавства заволодіння пам`яткою архітектури національного значення «ІНФОРМАЦІЯ_1» не могла відбутися під час дії прямої законодавчої заборони - тобто право власності на неї не могло бути передано, що вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця. Відтак придбання спірного майна необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути ІНФОРМАЦІЯ_1 необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Відповідно до положень статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Спірне майно придбане відповідачкою всупереч вимогам діючого законодавства.

За таких обставин підлягає задовленню позов прокурора в інтересах держави в особі Міністерства культури і стратегічних комунікацій України та Івано-Франківської обласної ради про повернення майна територіальній громаді.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного і доводів апеляційної скарги, які знайшли своє підтвердження, про те, що судом не взято до уваги норми матеріального права, що регулюють правовідносини у спорі, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням по справі нового рішення про задоволення позовних вимог про витребування у відповідачки спірного майна.

У відповідності до ст.. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути судові витрати за апеляційне оскарження рішення суду в сумі 7867 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури задовольнити.

Заочне рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2025 року скасувати.

Позов заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства культури і стратегічних комунікацій України та Івано-Франківської обласної ради, до ОСОБА_1 , третя особа Управління Івано-Франківсько-Галицької Єпархії Української Православної Церкви, про повернення майна задовольнити.

Повернути територіальній громаді Івано-Франківської області в особі Івано-Франківської обласної ради пам`ятку архітектури національного значення «Садиба та парк» XVIII ст., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Івано-Франківської обласної прокуратури 7867 (сім тисяч вісімсот шістдесят сім) грн. у відшкодування судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2025 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський

В.М. Луганська