Провадження № 2/127/8381/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Антонюка В. В.,

за участі секретаря Карпенка А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Вінниці, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про звільнення майна з під арешту,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про звільнення майна з під арешту, який мотивувала тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15.04.2013 року №127/3931/13-ц задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

В подальшому, рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 22.07.2013 року, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15.04.2013 року № 127/3931/13-ц скасовано в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 . У цій частині ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову банку до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено.

Позивачка зазначає, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області перебував виконавчий лист №127/3931/13-ц, виданий 03.09.2013 р. Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_2 , на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором від 27.03.2007 р. у розмірі 247 127,73 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ складає 1 972 647,68 грн.; заборгованості по сплаті пені у розмірі 8 315,24 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту за курсом НБУ складає 66 374,74 грн., та неустойки у розмірі 500,00 грн., а також стягнення витрат з оплати державного мита у розмірі 1700,00грн., витрат з оплати ІТЗ судового процесу у розмірі 120,00 грн., та витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 123,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 - померла, про що Відділом ДРАЦС реєстраційної служби ВМУЮ у Вінницькій області 14.01.2014 року складено відповідний актовий запис № 142 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

30.12.2015 року, державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за №ВП40072732 з мотивів встановлення факту смерті боржниці ОСОБА_2 .

В межах згаданого виконавчого провадження, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження серія та номер 40072732 виданої 14.05.2014 року, накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 виданий 15.06.1998 р., виданий Гніванський МВМ УМВС України у Вінницькій області, номер запису про обтяження 6057944 дата державної реєстрації 19.06.2014 року.

Ухвалою Вінницького міського суду від 22.03.2016 року № 127/3931/13-ц визнано неправомірною та скасовано постанову державного виконавця від 30.12.2015 року про закінчення виконавчого провадження № 40072732 з мотивів смерті боржниці ОСОБА_2 , прийняту при примусовому виконанні виконавчого листа у справі № 127/3931/13-ц, виданого Вінницьким міським судом Вінницької області 03.09.2013 року. При розгляді справи судом було встановлено, що ОСОБА_1 , прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_2 , до складу якої входять квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 .

Разом з тим, виконавчий лист №127/3931/13-ц, виданий 03.09.2013 р. Вінницьким міським судом повторно на виконання не надсилався та з 30.12.2015 року на виконанні не перебуває. Ні первинний стягувач - ПАТ Укрсиббанк, ні новий стягувач ОСОБА_1 , виконавчий лист до виконання не пред`являли.

Також, позивачка зазначає, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.03.2025 року № 127/3931/13-ц заяву ОСОБА_1 було задоволено. На підставі ст. ст. 512, 514 ЦК України замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , при виконанні рішення Вінницького міського суду Вінницької області № 127/3931/13-ц. Судом було встановлено, що відповідно до договору відступлення права вимоги №05-10-01/ФК-23 від 05.10.2023 ОСОБА_1 , відступлено право вимоги за Кредитним договором від 27 березня 2007 року за №0. Відповідно до договору відступлення прав за договором іпотеки №50739 від 27.03.2007 року ОСОБА_1 , відступлено право вимоги за договорами іпотеки №50739 від 27.03.2007 та від 29.03.2007. Тобто, ОСОБА_1 набула статусу нового кредитора/стягувача з примусового виконання рішення Вінницького міського суду м. Вінниці, ухваленого у цивільній справі №127/3931/13-ц.

Інформація про ОСОБА_1 , як іпотекодержателя нерухомого майна за договором іпотеки № 1389 від 29.03.2007 року квартиру АДРЕСА_3 , внесена до Державного реєстру речових прав (витяг 349350534 від 05.10.2023 року).

Інформація про ОСОБА_1 , як іпотекодержателя нерухомого майна за договором іпотеки № 50739 від 27.03.2007 року квартиру АДРЕСА_4 внесена до Державного реєстру речових прав (витяг № 349350469 від 05.10.2023 року).

Зазначені обставини встановлені ухвалою Вінницького міського суду від 23.05.2025 року №127/3931/13-ц та не потребують доказування.

Крім того, в ухвалі Вінницького міського суду від 25.05.2025 року №127/3931/13-ц зазначено, що враховуючи те, що ОСОБА_1 є правонаступником стягувача і іпотекодержателем нерухомого майна, відповідне право зареєстроване в Державному реєстрі речових прав, та те, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті боржника ОСОБА_2 , до складу якої входять квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , судом задоволено заяву ОСОБА_1 , та скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 05.10.2009 року у справі № 2-1068/2009 (справа Вінницького міського суду Вінницької області № 127/3931/13-ц) в частині накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що зареєстроване за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і.н. НОМЕР_2 , зокрема на: 3-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; 2-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, станом на 18.11.2025 року в Державному реєстрі речових прав наявне обтяження накладене постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження серія та номер 40072732 виданої 14.05.2014 року на нерухоме майно ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 виданий 15.06.1998 р., виданий Гніванським МВМ УМВС України у Вінницькій області, номер запису про обтяження 6057944 дата державної реєстрації 19.06.2014 року.

В свою чергу ОСОБА_1 , як стягувач та іпотекодержатель, звернулася до державного виконавця із відповідно заявою про скасування зазначеного обтяження, однак листом від 14.05.2025 року №7413/4.1-28/6 державним виконавцем повідомлено про відсутність правових підстав для зняття арешту з майна боржника - ОСОБА_2 , що стало підставою для звернення позивачкою до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 19.11.2025 справу прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб.

В судове засідання позивачка та її представни - адвокат Каленяк Е. А. не з`явилися, надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, заявлені вимоги підтримали за обставин, викладених у позовній заяві, просили суд їх задоволити.

Представник відповідача - Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та пояснення щодо позову.

Дослідивши наявні у справі матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України, позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Судом встановлено, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.03.2025 року № 127/3931/13-ц заяву ОСОБА_1 було задоволено. На підставі ст. ст. 512, 514 ЦК України замінено стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на правонаступника - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 при виконанні рішення Вінницького міського суду Вінницької області № 127/3931/13-ц. Судом було встановлено, що відповідно до договору відступлення права вимоги №05-10-01/ФК-23 від 05.10.2023 ОСОБА_1 , відступлено право вимоги за Кредитним договором від 27 березня 2007 року за №0. Відповідно до договору відступлення прав за договором іпотеки №50739 від 27.03.2007 року ОСОБА_1 , відступлено право вимоги за договорами іпотеки №50739 від 27.03.2007 та від 29.03.2007.(а.с.30-35, 17-20, 21-24, 25-28)

Як вбачається із витягів з Державного реєстру речових прав від 05.10.2023 року, позивачка зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_3 відповідно до договору іпотеки № 50739 від 27.03.2007 року та № 1389 від 29.03.2007 року. (а.а.12,13)

Із відповіді Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 14.05.2025 року за №7413/4.1-28/6, на запит позивачки вбачається відсутність на їх думку, правових підстав для зняття арешту з майна боржника - ОСОБА_2 . Також відповідач рекомендує звернутися до суду з позовом про зняття арешту з нерухомого майна позивачки.(а.с.14-16)

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.02.2025 року, наявне обтяження накладене постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження серія та номер 40072732 виданої 14.05.2014 року на нерухоме майно ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 виданий 15.06.1998 р., виданий Гніванський МВМ УМВС України у Вінницькій області, номер запису про обтяження 6057944 дата державної реєстрації 19.06.2014 року.(а.с.8)

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав у пунктах 1 та 2 постанови «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03.06.2016 роз`яснив судам, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

З наведених норм законодавства слідує, що власник майна, який вважає, що обмежується його право власності, зокрема і в частині розпорядження таким майном, в разі неможливості захистити свої права в позасудовому порядку, може вимагати усунення наявних перешкод у здійсненні свого права користування та розпорядження майном, зокрема шляхом скасування арешту.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцем знаходження цього майна або основної його частини.

Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №626цс13 від 15.05.2013, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК Україниє обов`язковою для суду.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велі Девелопментс ЛТД та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті6та статті13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободгарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого Королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст. 13 Конвенції).

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Згідно положень ч. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно особи, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03.11.2021 року у справі №161/14034/20 (провадження №611980св21), від 22.12.2021 року у справі №645/6694/15 (провадження №6118160св19).

В п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 рокуроз`яснено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого перебуває справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження`особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 (провадження №12-85гс19) зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Таким чином, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Такий же висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження № 11-680апп19).

Отже, права ОСОБА_1 , порушені та підлягають захисту в обраний позивачкою спосіб, шляхом скасування арешту з нерухомого майна.

Суд зазначає, що будь-яке обтяження права власності має переслідувати певну законну мету, бути співмірним та не перевищувати меж права вільного здійснення права власності майном.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Загальний стандарт «справедливого балансу» - це стандарт захисту від втручання в право власності в рамках ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачений в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції». Втручання в право власності повинно бути визначене в чітко встановленому правовому джерелі в внутрішньодержавній правовій системі. В прецедентному праві Європейського Суду оцінюються всі випадки втручання в право власності під єдиним принципом справедливого балансу.

Втручання повинно відповідати вимогам законності. Вимоги законності виходять з принципу «верховенства права» - одного із основоположних принципів демократичного суспільства, який міститься у всіх статтях Конвенції.

В обох контекстах слід приймати до уваги досягнення справедливого балансу між конкуруючими інтересами.

Недотримання принципу пропорційності (співмірності) буде порушенням ст. 1 Першого Протоколу щодо права особи на мирне володіння своїм майном.

У даному випадку вимоги «справедливого балансу» щодо втручання в право власності позивачки не дотримані, адже вона позбавлена можливості у визначений законом спосіб користуватися своїм майном.

Суд зазначає, що утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положенняст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

За таких обставин, наявність накладеного арешту на нерухоме майно, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивачка в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про скасування арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить до висновку про необхідність захисту її права шляхом скасування такого арешту з нерухомого майна, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду.

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову, то відповідно до ст. 141 ЦПК України всі судові витрати понесені позивачем у справі, підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Керуючись ст. ст. 16, 316, 321, 328, 391 ЦК України, ст. ст. 5, 7, 12, 81, 89, 141, 247, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Скасувати арешт накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження серія та номер 40072732 виданої 14.05.2014 року, видавник відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області на нерухоме майно ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 виданий 15.06.1998 р., виданик Гніванський МВМ УМВС України у Вінницькій області, номер запису про обтяження 6057944 дата державної реєстрації 19.06.2014 року.

Стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 211,20 грн.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а вразі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 09.12.2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса проживання: м. Гнівань, Тиврівський район, Вінницька обл.

Відповідач: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, буд.7, м. Вінниця.

Суддя: