ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 947/10875/23

провадження № 61-6905св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Кадор»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Дідик Світлана Валеріївна, на постанову Одеського апеляційного суду від 06 травня 2025 року в складі колегії суддів Сегеди С. М., Драгомерецького М. М., Комлевої О. С. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадор» про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та просила суд визнати за нею у порядку поділу майна подружжя право на 2/3 частки майнових прав на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру, яку придбано згідно з договором від 31 липня 2020 року № 2-17-3/57, укладеним з Товариством з обмеженою відповідальністю «Кадор» (далі - ТОВ «Кадор»).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою від 28 квітня 2023 року Київський районний суд м. Одеси відкрив провадження у цій справі та призначив справу до підготовчого судового засідання.

Ухвалою від 06 листопада 2024 року Київський районний суд м. Одеси задовольнив заяву ОСОБА_1 та залучив до участі у справі співвідповідача ТОВ «Кадор».

Залишив без руху позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ТОВ «Кадор» про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановивши позивачеві строк усунення недоліків - п`ять днів з дня одержання копії ухвали.

Залишаючи без руху позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався тим, що позовна заява не містить вимог до відповідача - ТОВ «Кадор», відомостей чи проводилися заходи досудового врегулювання спору з ТОВ «Кадор», чи здійснювалося вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви. Позивач не підтвердив, що ним не подано іншого позову (позовів) до ТОВ «Кадор» з тим самим предметом та з тих самих підстав. У позовній заяві відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, з урахуванням вимог до ТОВ «Кадор», також відсутня ціна позову та докази сплати судового збору. ОСОБА_1 не додав копії позовної заяви з додатками для направлення ТОВ «Кадор» як відповідачу.

Ухвалою від 12 грудня 2024 року Київський районний суд м. Одеси позов ОСОБА_1 залишив без розгляду.

Врахувавши те, що копію ухвали про залишення позовної заяви без руху представник позивача отримав 04 грудня 2024 року і станом на 12 грудня 2024 року до суду не надходили від позивача докази виконання ухвали, як і клопотання про продовження строку, суд дійшов висновку про залишення позову без розгляду з підстав не усунення недоліків позивачем у встановлений строк судом відповідно до пунктів 8, 9 статті 257 ЦПК України.

Постановою від 06 травня 2025 року Одеський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2024 року про залишення позову без розгляду скасував, справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу для продовження розгляду, апеляційний суд, врахував, що позивач 09 грудня 2024 року через засоби поштового зв`язку направив на адресу суду першої інстанції заяву на виконання ухвали суду від 06 листопада 2024 року. Зазначене свідчить про усунення ОСОБА_1 недоліків позовної заяви у встановлений законом строк. Апеляційний суд дійшов висновку, що постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції порушив норми чинного процесуального законодавства, оскільки фактично обмежив право позивача на захист своїх прав у судовому порядку, що є підставою для її скасування.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

30 травня 2025 року адвокат ОСОБА_2 Дідик С. В. через систему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 06 травня 2025 року та залишити у силі ухвалу суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Зазначає, що копію ухвали про залишення позовної заяви без руху представник позивача отримав 04 грудня 2024 року, тому перебіг процесуального строку для виконання ним ухвали Київського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2024 року почався 05 грудня 2024 року і закінчився 09 грудня 2024 року. Станом на 12 грудня 2024 року до Київського районного суду м. Одеси від позивача докази виконання ухвали не надходили, як і клопотання про продовження строку для вчинення таких дій. У зв`язку з чим, заявник вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без розгляду на підставі пункту 8 статті 257 ЦПК України.

Відповідач не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про усунення недоліків позовної заяви у визначений судом строк та зазначає про помилкове посилання суду на накладну кур`єрської служби доставки, відповідно до якої заяву про усунення недоліків позовної заяви у цій справі позивач відправив 09 грудня 2024 року, а суд першої інстанції отримав таку заяву 16 грудня 2024 року.

Звертає увагу, що суд апеляційної інстанції не врахував те, що надана позивачем накладна кур`єрської служби доставки, не є належним доказом вчасного усунення недоліків позовної заяви, оскільки до цієї накладної позивач не надав опису вкладених документів, як і розрахункового документа на підтвердження надання послуг поштового зв`язку, відповідно до якого здійснено відправлення документів.

Вважає, що подана накладна служби кур`єрської доставки без відповідного розрахункового документа не може вважатися належним доказом подання заяви про усунення недоліків у день, зазначений на відповідній накладній. При цьому заявник посилається на висновки Верховного Суду, викладені в ухвалах від 21 грудня 2019 року у справі № 910/6447/18, від 08 серпня 2024 року у справі № 947/30662/21, від 26 липня 2024 року у справі № 520/3572/16, від 04 липня 2024 року у справі № 947/17168/22, від 09 липня 2024 року у справі № 521/17648/16.

Також звертає увагу на те, що відповідно до квитанції № ID:8741-9635-5459-2706 позивач сплатив судовий збір 09 грудня 2024 року о 19:01 год, тоді як датою та часом відправки заяви про усунення недоліків із квитанцією про сплату судового збору, відповідно до накладної кур`єрської служби доставки, є 09 грудня 2024 року о 16:08 год.

Зазначене, на думку позивача, свідчить про те, що апеляційний суд не дослідив зазначені обставини, що призвело до помилкового висновку, що недоліки позовної заяви були усунуті 09 грудня 2024 року, що підтверджується відповідними доказами.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 03 червня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Київського районного суду м. Одеси.

У листопаді 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожана особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 3, 4, 5, 6, 7, 9, 10 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити:

- зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

- зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

- виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

- відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, у тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;

- відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

- попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

- підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

У разі збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову несплачену суму судового збору належить сплатити до звернення в суд з відповідною заявою. У разі зменшення розміру позовних вимог питання про повернення суми судового збору вирішується відповідно до закону (частина третя статті 176 ЦПК України).

До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону (частина четверта статті 177 ЦПК України).

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (частина п`ята статті 177 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до частин одинадцятої-тринадцятої статті 187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали. Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

На підставі пункту 8 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Отже, законодавець прямими нормами процесуального закону передбачає можливість залишення без руху позовної заяви для усунення її недоліків вже після відкриття провадження в справі та визначає наслідком неусунення таких недоліків залишення позову без розгляду.

Перевіряючи наявність підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду, Верховний Суд керується таким.

Як відомо з матеріалів справи у квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя.

05 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси із заявою про залучення до участі у справі співвідповідача ТОВ «Кадор».

У підготовчому судовому засіданні суд першої інстанції ухвалою від 06 листопада 2024 року заяву позивача про залучення співвідповідача задовольнив, а позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ «Кодор» про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, залишив без руху із встановленням позивачеві строку усунення недоліків - п`ять днів з дня одержання копії повної ухвали.

Копію ухвали про залишення позовної заяви без руху представник позивача отримав 04 грудня 2024 року (т. 1, а. с. 231).

09 грудня 2024 року представник позивача направив на адресу суду першої інстанції заяву про усунення недоліків позовної заяви, до якої додав квитанцію про сплату судового збору, яка отримана судом 16 грудня 2024 року (т. 1, а. с. 236-244).

Отже, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним доказам, врахувавши те, що позивач усунув недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі від 06 листопада 2024 року, у п`ятиденний строк після її отримання, суд апеляційної інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час постановлення ухвали про залишення позову без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 257 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, оскільки залишення судом першої інстанції позовної заяви без розгляду у цій справі на підставі пункту 8 частини першої статті 257 ЦПК України без урахування заяви позивача про усунення недоліків позовної заяви, є проявом формалізму, який обмежує право особи на розгляд її справи судом.

Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що надана позивачем накладна кур`єрської служби доставки без відповідного розрахункового документа та опису вкладених документів не може вважатися належним доказом подання заяви на усунення недоліків позовної заяви у день, зазначеній на відповідній накладній, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи до заяви про усунення недоліків позовної заяви додано накладну кур`єрської служби доставки, відповідно до якої 09 грудня 2024 року адвокат Грицюк Т. В. відправила зазначену заяву на адресу Київського районного суду м. Одеси, з описом вкладеного: заява у справі № 947/10875/23.Вказана копія накладної містить підпис уповноваженої службової особи Київського районного суду м. Одеси про отримання цієї кореспонденції 16 грудня 2024 року.

Дослідивши зазначену накладну, апеляційний суд вважав її належним доказом, який підтверджує дату надіслання заяви на усунення недоліків позовної заяви заявником саме 09 грудня 2024 року. Крім того, апеляційний суд урахував, що на виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2024 року, позивач сплатив судовий збір в останній день усунення недоліків - 09 грудня 2024 року, що підтверджується квитанцією про сплату судового збору (т. 1, а. с. 243).

У постанові від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20 Верховний Суд наголосив на необхідності застосування стандартів доказування та зауважив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню так, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від стандарту «достатність доказів», підкреслює необхідність зіставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Отже, на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Такий підхід узгоджується із судовою практикою ЄСПЛ. Так, у параграфі 55 рішення ЄСПЛ від 15 лютого 2012 року у справі «Гриненко проти України» зазначається, що під час оцінки доказів суд зазвичай застосовує стандарт доведення «поза всяким розумним сумнівом». Однак доведення повинно будуватися на сукупності досить надійних, чітких і послідовних припущень або аналогічних неспростовних презумпцій фактів.

Отже, враховуючи те, що відповідач не спростував надані позивачем докази, які підтверджуються фактичне здійснення поштової операції щодо відправлення заяви про усунення недоліків позовної заяви 09 грудня 2024 року, Верховний Суд дійшов висновку, що лише відсутність розрахункового документа, відбитка календарного штемпеля на поштовому відправленні та у накладній служби кур`єрської доставки, не є достатніми аргументами, які доводять нереальність відповідної поштової операції.

Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника в касаційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені в ухвалах від 21 грудня 2019 року у справі № 910/6447/18, від 08 серпня 2024 року у справі № 947/30662/21, від 26 липня 2024 року у справі № 520/3572/16, від 04 липня 2024 року у справі № 947/17168/22, від 09 липня 2024 року у справі № 521/17648/16, оскільки під час вибору та застосуванню норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина третя статті 264 ЦПК України). За змістом цього припису висновки, викладені в ухвалах Верховного Суду, врахуванню не підлягають.

Колегія суддів враховує те, що за змістом статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм під час вирішення питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Так, у рішенні від 25 січня 2000 року у справі «Miragall Escolano and Othersv. Spain» («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», заяви № 38366/97, № 38688/97, № 40777/98, № 40843/98, № 41015/98, № 41400/98, № 41446/98, № 41484/98, № 41487/98, № 41509/98) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Pеrez de Rada Cavaniles v. Spain» («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», заява № 3256-57) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Отже, керуючись нормами Конституції України, а також положеннями Конвенції щодо реалізації права на доступ до суду, повернення цивільного позову або залишення його без розгляду з формальних підстав унеможливлює доступ позивача до правосуддя для повного захисту своїх прав та інтересів шляхом судового розгляду справи.

Також колегія суддів зауважує, що застосування судом правових норм та вчинення дій, що мають юридичне значення, повинно відбуватися з урахуванням обставин конкретної справи та з метою забезпечення ефективного захисту прав, свобод та законних інтересів. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень може призвести до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Загалом Верховний Суд зазначає, що у цій конкретній справі, апеляційний суд дійшов правильного висновку про порушення судом першої інстанції норми процесуального права, а також принципу рівності сторін, допустив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, наслідком чого стало порушення права заявника на справедливий розгляд її справи судом.

За наведених обставин суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач у встановлений судом першої інстанції строк усунула недоліки позовної заяви, правильно скасував ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2024 року та передав справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи усі обставини справи, що мають істотне значення для прийняття справедливого рішення, Верховний Суд вважає, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції і не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги, на думку колегії суддів, слід відмовити, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Дідик Світланою Валеріївною, залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 06 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко