ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 399/961/23

провадження № 61-427св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Єрмоленком Олександром Віталійовичем, на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 17 травня 2024 року у складі судді Лях М. М. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Дьомич Л. М., Мурашка С. І., Письменного О. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна.

Позовна заява мотивована тим, що з ОСОБА_2 вони познайомилися у 1996 році в Латвійській Республіці. З 2001 року до 2006 року зустрічалися, а з 17 липня 2006 року стали проживати однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу, вели спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, придбавали речі домашнього вжитку, проводили разом дозвілля, свята.

Вказувала, що у цей період вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який було розірвано рішенням суду Латвійської Республіки м. Єлгава від 11 жовтня 2010 року (справа № С15229709). При цьому у вказаному рішенні суду встановлено, з попереднім чоловіком вона спільно не проживала та не вела спільне господарство з 1995 року.

З липня 2006 року до листопада 2008 року вони з ОСОБА_2 проживали в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . У листопаді 2008 року вони як подружжя переїхали проживати у відомчу квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

03 травня 2011 року у м. Єлгава Латвійської Республіки між нею та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб. В Латвії вони з відповідачем проживали до 21 квітня 2013 року, а потім виїхали до України. Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2023 року у справі № 399/701/23 шлюб між ним з відповідачем був розірваний.

Позивачка зазначала, що за період спільного проживання ними, як подружжям, було спільно придбано рухоме та нерухоме майно.

11 квітня 2008 року на ім`я ОСОБА_2 був оформлений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, що розташований на АДРЕСА_3 (після перейменування - АДРЕСА_3 , вартістю 125 685 грн. Право власності на житловий будинок було зареєстровано за відповідачем 30 травня 2012 року.

Також 11 квітня 2008 року на ім`я ОСОБА_2 був оформлений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1991 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (колишня назва - АДРЕСА_3 ), право власності на яку було зареєстровано за відповідачем 11 лютого 2014 року.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі вони з відповідачем також придбали автомобіль HONDA CR-V, загальний легковий універсал, 2004 року випуску, VIN код: НОМЕР_1 , чорного кольору, реєстрація якого була проведена на ім`я ОСОБА_2 29 серпня 2013 року. Також 16 квітня 2014 року був придбаний причіп «Кремень», реєстраційний номер НОМЕР_2 , зеленого кольору VIN код: НОМЕР_3 .

За час спільного проживання у шлюбі вони з відповідачем проводили ремонтні роботи в будинку, здійснювали оздоблення внутрішніх приміщень, купували речі побутового призначення у вигляді технічних приладів тощо.

Вважав, що набуте ними за час спільного проживання майно належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу на підставі статей 60, 70, 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд:

- встановити факт її проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період з 17 липня 2006 року до 03 травня 2011 року;

- визнати об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 129,2 кв. м, житловою площею 92 кв. м, та земельну ділянку із кадастровим номером :51:001:0001, площею 0,1991 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 ;

- визнати за нею та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частки за кожним на житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 129,2 кв. м, житловою площею 92 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та складається із: житлового будинку (цегляний) - літ. «А», який має такі надвірні будівлі: ганок - літ. «кр», гараж - літ. «Ж», літня кухня - літ. «Б», прибудова - літ. «б», сарай - літ. «В», сарай - літ. «З», сарай - літ. «Д», погріб - вх/пд, вбиральня - літ. «Г», душ - літ. «М», ворота - № 2, огорожа - № 1, водопровід - літ. «вв»;

- визнати за нею та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частки за кожним на земельну ділянку із кадастровим номером :51:001:0001, площею 0,1991 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 ;

- визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль HONDA CR-V, тип ТЗ, загальний легковий універсал, 2004 року випуску, VIN код: НОМЕР_1 , чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 ;

- визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 причіп «Кремень», зеленого кольору, VIN код: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_5 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь вартість 1/2 частини автомобіля HONDA CR-V, тип ТЗ, загальний легковий універсал, 2004 року випуску, VIN код: НОМЕР_1 , чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_4 , у розмірі 172 354 грн, залишивши у користуванні відповідача вказаний автомобіль;

- стягнути з ОСОБА_2 на свою користь вартість 1/2 частини причіпа «Кремень», зеленого кольору, VIN код: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , у розмірі 21 000 грн, залишивши у користуванні відповідача вказаний причіп.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 17 травня 2024 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду

від 17 грудня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 17 липня 2006 року до 03 травня 2011 року, суд першої інстанції, висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів у розумінні статей 77, 78 ЦПК України на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу разом з ОСОБА_2 у визначений нею період часу, наявності спільного бюджету, ведення спільного господарства та побуту.

Суди попередніх інстанцій урахували, що ОСОБА_1 до жовтня 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, що виключає можливість встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з іншою особою. Суди відхилили посилання позивачки на те, що з попереднім чоловіком вона не проживала з 1995 року, не вела з ним спільне господарство, що встановлено рішенням суду Латвійської Республіки від 11 жовтня 2010 року у справі № С15229709, оскільки встановлені у вказаній справі обставини не мають преюдиційного значення для цієї справи.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання житлового будинку з господарськими будівлями, земельної ділянки, автомобіля спільною сумісною власністю подружжя та їх поділ, оскільки майно, яке було придбано під час перебування позивачки у попередньому шлюбі, не може бути визнано спільним сумісним майном подружжя та на підставі статті 74 СК України підлягати поділу.

Вирішуючи спір у частині поділу причепу «Кремень», реєстраційний номер НОМЕР_7, суди виходили із того, що вказане майно було придбано сторонами під час перебування у шлюбі, тому на нього розповсюджується режим спільного майна подружжя. Проте позивачка не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження дійсної вартості майнана час розгляду справи, внаслідок чого можливо було б визначити реальний розмір компенсації. Суд відхилив надану ОСОБА_1 роздруківку вартості подібних причепів, які були виставлені на продаж іншими особами на сайті оголошень та урахував, що клопотання про призначення відповідної судової експертизи з метою визначення вартості майна під час розгляду справи не заявлялося.

Суд першої інстанції надав оцінку поданим сторонами доказам, застосував відповідні норми СК України, ЦК України та врахував релевантну судову практику Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду щодо спірних правовідносин.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що районним судом правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Єрмоленко О. В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 17 травня 2024 року, постанову Кропивницького апеляційного суду від 17 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У січні 2025 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2025 року касаційну ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Єрмоленком О. В.,залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У березні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Єрмоленком О. В., мотивована тим, що оскаржувані судові рішення не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні її позову.

Звертає увагу на те, що рішенням суду Латвійської Республіки від 11 жовтня 2010 року у справі № С15229709 встановлено, що з попереднім чоловіком ОСОБА_1 вона спільно не проживала та не вела спільне господарство з 1995 року, тому це пов`язується із тим фактом, що з 2006 року у неї була створена інша сім`я з ОСОБА_2 .

Посилається на те, що суди не забезпечили повного та всебічного розгляду справи, не дослідили надані нею докази проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 17 липня 2006 року до 03 травня 2011 року та придбання ними майна за рахунок спільної праці та коштів, зокрема: документи щодо придбання рухомого та нерухомого майна; документальне підтвердження переказів грошових коштів на придбання нерухомого майна; показання свідків; фотографії спільного проживання та відпочинку з відповідачем; документальне підтвердження спільного проживання з відповідачем; реєстрацію місця проживання за однією адресою.

Вважає, що довела належними та допустимими доказами факт спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, відтак набуте ними за час спільного проживання майно належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу в рівних частках.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_1 - адвокат Єрмоленко О. В., вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 30 червня 2022 року у справі № 601/1936/20, від 26 липня 2023 року у справі № 166/817/22, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У березні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Супрун Л. В. подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, які відповідають вимогам статей 263-265 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з договором купівлі продажу від 01 жовтня 2007 року ОСОБА_2 в Латвійській Республіці придбав автомобіль HONDA CR-V, 2004 року випуску, VIN код: НОМЕР_1 (том 1, а. с. 237).

Реєстрація вказаного транспортного засобу була здійснена за ОСОБА_2 29 серпня 2013 року, що підтверджується листом Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Кіровоградський області від 27 лютого 2024 року № 31/11-469 (том 1, а. с. 243).

14 грудня 2007 року ОСОБА_1 на ім`я рідної сестри ОСОБА_2 - ОСОБА_5 здійснила переказ грошових коштів у сумі 13 000 Євро, що підтверджується інформацією про рахунок (01 грудня 2007 року - 31 грудня 2007 року) (том 1, а. с. 94-99).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 11 квітня 2008 року,укладеного між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_5 , яка діє від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідовичем М. В. 06 листопада 2007 року за реєстровим № 5200 (покупець), останній придбав житловий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 145.1 кв. м, житловою площею 92 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (після перейменування - АДРЕСА_3 ), який складається із: житлового будинку (цегляний) - літ. «А», який має такі надвірні будівлі: ганок - літ. «кр», гараж - літ. «Ж», літня кухня - літ. «Б», прибудова - літ. «б», сарай - літ. «В», сарай - літ. «З», сарай - літ. «Д», погріб - вх/пд, вбиральня - літ. «Г», душ - літ. «М», ворота - № 2, огорожа - № 1, водопровід - літ. «вв». Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Онуфріївської державної нотаріальної контори Оніщенком А. А. за реєстровим № 2047 (том 1, а. с. 82-85).

Право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, щорозташований на АДРЕСА_3 (після перейменування - АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_2 30 травня 2012 року, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав Світловодського комунального міжміського бюро технічної інвентаризації від 30 травня 2012 року № 34315784 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21 листопада 2023 року № 355153574 (том 1, а. с. 76; 79-81).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 11 квітня 2008 року, укладеного між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_5 , яка діє від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідовичем М. В. 06 листопада 2007 року за реєстровим № 5200 (покупець), останній придбав земельну ділянку площею 0,1991 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (після перейменування - АДРЕСА_3 ). Вказаний договір посвідчений державним нотаріусом Онуфріївської державної нотаріальної контори Оніщенком А. А. за реєстровим № 2049 (том 1, а. с. 87-88).

Право власності на земельну ділянку із кадастровим номером :51:001:0001, площею 0,1991 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 було зареєстровано за ОСОБА_2 11 лютого 2014 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 21 листопада 2023 року № 355153574 (том 1, а. с. 79-81).

Відповідно до рішення суду Латвійської Республіки м. Єлгава від 11 жовтня 2010 року у справі № С15229709, з перекладом українською мовою, засвідченим нотаріально, розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , 30 квітня 1976 року у м. Єлгава Латвійської Республіки (том 1, а. с. 100-108).

03 травня 2011 року в Латвійській Республіці ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_6 , актовий запис № 61. Місце реєстрації: Відділ ДРАЦС м. Єлгави Латвійської Республіки (том 1, а. с. 67-70).

16 квітня 2014 року за ОСОБА_2 було зареєстровано причіп «Кремень», реєстраційний номер НОМЕР_5 , зеленого кольору, VIN код: НОМЕР_3 , що підтверджується листом Регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Кіровоградський області від 27 лютого 2024 року № 31/11-469 (том 1, а. с. 243).

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 16 листопада 2023 року у справі № 399/701/23, яке набрало законної сили 14 лютого 2024 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 03 травня 2011 року Єлгавським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Латвійської Республіки за реєстровим № 61, розірвано (том 1, а. с. 71-78).

Згідно з довідкою Державної податкової служби Латвійської Республіки від 05 грудня 2023 року,з перекладом українською мовою, засвідченим нотаріально, ОСОБА_1 проживала на АДРЕСА_5 . Отримувала заробітну плату у 2005 році у розмірі 11 109,04 Євро, у 2006 році - 12 419,86 Євро, у 2007 році - 14 605,38 Євро, у 2008 році - 14 122,26 Євро (том 1, а. с. 117-121).

Відповідно до довідки Єлгавської міської державної адміністрації ОСОБА_1 у 2022 році задекларувала своє місце проживання: АДРЕСА_5 (том 1, а. с. 122-125).

Згідно з довідкою Онуфріївської селищної ради Олександрійського району Кіровоградської області від 07 лютого 2024 року № 70 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 фактично проживали з 30 квітня 2013 року до 13 лютого 2022 року разом за адресою: АДРЕСА_3 (том 1, а. с. 230).

Відповідно до податкової книги із заробітної плати ОСОБА_2 серії BID № 025199, з перекладом українською мовою, засвідченим нотаріально, останній з 1996 року до 2006 року працював у ТОВ «Мадара»; з 27 лютого 2006 року до 25 серпня 2007 року - в АТ «Рігас Вагонбівес РПНІКА»; з 03 грудня 2007 року до 01 серпня 2008 року - у ТОВ «Міком», а з 21 березня 2011 року до 03 квітня 2013 року - у ТОМ «ЗМР» (том 1, а. с. 231-235).

Згідно з відповіддю Управління у справах громадянства та міграції Латвійської Республіки від 07 березня 2024 року № 415/2024 року, з перекладом українською мовою, засвідченим нотаріально, ОСОБА_2 , персональний код НОМЕР_8, адреса: АДРЕСА_6, був на обліку з 16 березня 2007 року до 15 жовтня 2009 року (том 2, а. с. 15, 16, 28).

ОСОБА_1 до позовної заяви додано свідчення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , з перекладом українською мовою, засвідченим нотаріально, згідно з якими останнім відомо, що сторони почали проживати разом у Латвії з 2006 року як сім`я, проживали в одному помешканні, вели спільне господарство, придбали легковий автомобіль та будинок в Україні (том 1, а. с. 108-117).

До матеріалів справи додано фотографії ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 за період з 2007 року до 2022 року на підтвердження факту проживання однією сім`єю (том 1, а. с. 48-51; 58, 59, 64-66).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Єрмоленком О. В., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках.

Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У статті 74 СК України зазначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено висновок, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Для того, щоб визначити джерело придбання спірного нерухомого майна, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 січня 2025 року у справі № 567/93/23 (провадження № 61-13925св24).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі №760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зазначено, що «у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України)».

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) та інших.

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Звертаючись до суду із позовом, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем, ОСОБА_1 посилалася на те, що у період з 17 липня 2006 року до 03 травня 2011 року проживала однією сім`єю з відповідачем, зокрема, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та здійснювали всі обов`язки подружжя.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі, й показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не довела належними та допустимими доказами факту її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки з ОСОБА_2 , ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю у період з 17 липня 2006 року до 03 травня 2011 року (дата реєстрації шлюбу).

Крім того встановлено, що ОСОБА_1 до жовтня 2010 рокуперебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, що підтверджується рішенням суду Латвійської Республіки м. Єлгава від 11 жовтня 2010 року у справі № С15229709.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 30 квітня 1976 року до 11 жовтня 2010 року свідчить про відсутність підстав для задоволення її вимог про встановлення факту її проживання однією сім`єю зОСОБА_2 як чоловіка та жінки.

Відповідно до частини першої статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

У постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19), від 13 травня 2024 року у справі № 727/8026/23 (провадження № 61-5139св24) зроблено висновок про те, що для встановлення факту спільного проживання необхідною умовою є, зокрема, неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Посилання позивачки на преюдиціний характер висновків суду Латвійської Республіки від 11 жовтня 2010 року у справі № С15229709 щодо підтвердження факту не проживання з попереднім чоловіком ОСОБА_1 з 1995 року, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (див.: постанову Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17).

Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову.

Водночас правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Отже, преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (див.: постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19 (провадження № 61-12022св22)).

Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18), від 20 квітня 2022 року у справі № 910/2615/18 (провадження № 12-75гс21)).

Рішення суду Латвійської Республіки м. Єлгава від 11 жовтня 2010 року у справі № С15229709 не має преюдиційного характеру для справи, яка переглядається Верховним Судом, оскільки предметом позову у вказаній справі було розірвання шлюбу, укладеного між позивачкою у цій справі та її попереднім чоловіком. ОСОБА_2 не брав участі у розгляді справи № С15229709.

Крім того, як зазначалося вище для встановлення факту спільного проживання необхідною умовою є неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі, тому посилання позивачки на те, що рішенням суду Латвійської Республіки м. Єлгава від 11 жовтня 2010 року у справі № С15229709 встановлено, що з попереднім чоловіком вона спільно не проживала та не вела спільне господарство з 1995 рокуне має значення для встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з іншим чоловіком.

Доводи касаційної скарги про те, що надані позивачкою докази на підтвердження факту її проживання однією сім`єю зОСОБА_2 , як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу у визначений нею період часу, помилково не враховані судами є необґрунтованими, оскільки суди надали належну правову оцінку обставинам справи та наданим сторонами доказам на їх підтвердження.

За відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, відсутні підстави, передбачені статтею 74 СК України, вважати спірні житловий будинок з господарськими будівлями, земельну ділянку та автомобіль таким, що належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як чоловіку та жінці, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою.

Так, згідно із частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У справі, яка переглядається, установлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 03 травня 2011 року, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, земельну ділянку та автомобіль відповідач набув у 2007 та 2008 роках, а реєстрація за ним права на спірне нерухоме та рухоме майно вже під час перебування ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 є лише засвідченням державою вже набутого ним права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пункт 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).

Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що спірний причіп «Кремень», зеленого кольору, VIN код: НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , набутий сторонами за час шлюбу та за спільні кошти, а тому є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18)).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною першою та другою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частина четверта та п`ята статті 71 СК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Вирішуючи спір у частині поділу причепу «Кремень», реєстраційний номер НОМЕР_7, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив із того, що вказане майно було придбано сторонами під час перебування у шлюбі, тому на нього розповсюджується режим спільного майна подружжя. Проте позивачка не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження дійсної вартості майнана час розгляду справи, внаслідок чого можливо було б визначити реальний розмір компенсації. Суд відхилив надану ОСОБА_1 роздруківку вартості подібних причепів, які були виставлені на продаж іншими особами на сайті оголошень та урахував, що клопотання про призначення відповідної судової експертизи з метою визначення вартості майна під час розгляду справи не заявлялося.

При цьому доказування вимог здійснюють сторони.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Подібні висновки викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21), постанові Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22) та інших.

Отже, суди попередніх інстанцій належно мотивували свої висновки.

Доводи заявника у поданій нею касаційній скарзі щодо неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 30 червня 2022 року у справі № 601/1936/20, від 26 липня 2023 року у справі № 166/817/22, зводяться до незгоди заявника з висновками судів щодо встановлення обставин справи та оцінкою доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Наведені в обґрунтування касаційної скарги доводи, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, зводяться виключно до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційні скарзі заявник.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Єрмоленком Олександром Віталійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 17 травня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 17 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник