Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/1850/24
номер провадження 2/695/264/25

11 грудня 2025 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді - Середи Л.В.,
за участі секретаря с/з Оніщенко Н.В.
представника позивача адвоката Хорошун О.В.,
представника відповідача Шимко Б.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного сервісного центру МВС України про визнання права власності, -
Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Хорошун О.В. звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за ОСОБА_1 , як добросовісним набувачем, право власності на транспортний засіб, а саме автомобіль «Chrysler Voyager BG», д.н.з. « НОМЕР_1 », номер кузова НОМЕР_2 .
Позивач зазначає, що внаслідок наведених обставин автомобіль досі не зареєстрований на території України, а відсутність правовстановлюючих документів (свідоцтва про реєстрацію, яке ТСЦ вважав підробленим) перешкоджає його державній реєстрації та реалізації права власності. Позивач вважає себе добросовісним набувачем, оскільки не знав і не міг знати про можливу підробку документів, та вказує, що згідно з приписами ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно не вибуло з володіння власника без його волі.
Оскільки всі перешкоди у кримінальному провадженні усунуто (провадження закрито, арешт скасовано, номер кузова не змінювався), а можливість реєстрації у позасудовому порядку відсутня, визнання права власності на автомобіль у судовому порядку є необхідним для повного відновлення його порушених прав та подальшої державної реєстрації транспортного засобу.
Ухвалою судді від 20.05.2024 відкрито провадження у даній справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
У зв`язку з відрядженням судді Ватажок-Сташинської А.В. до Соснівського районного суду міста Черкаси для здійснення правосуддя строком на 1 рік та на підставі розпорядження керівника апарату Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05.07.2024р. проведено повторний автоматизований розподіл даної справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2024р. судова справа передана головуючому судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Середі Л.В., яка ухвалою від 29.07.2024 прийняла справу до свого провадження та продовжила її розгляд у порядку загального позовного провадження призначивши підготовче засідання.
Ухвалою суду від 03.10.2024 за клопотанням первісного відповідача здійснено заміну первісного відповідача: Територіальний сервісний центр МВС № 7145 на належного відповідача Головний сервісний центр МВС України, а ухвалою суду від 06.03.2025 підготовче засідання закрито, розгляд справи призначено по суті.
Відповідач вказує, що ГСЦ МВС не є належним відповідачем у спорі про визнання права власності і не оспорює це право. Згідно з Положенням про ГСЦ МВС, його структурні підрозділи здійснюють виключно державний облік зареєстрованих транспортних засобів та контроль за відповідністю конструкції та документів. Чинне законодавство розмежовує набуття права власності (ст. 328 ЦК України) та державну реєстрацію транспортного засобу, а державна реєстрація не є підставою набуття права власності.
Відтак свідоцтво про реєстрацію лише підтверджує факт внесення відомостей до ЄДРТЗ МВС про ТЗ та його власника, але не породжує право власності.
Отже позов про визнання права власності може бути пред`явлений лише тоді, коли право оспорюється, не визнається іншою особою або коли власник втратив правовстановлюючий документ. Відповідач не оспорює право власності позивача, а лише відмовляє у державній реєстрації через недотримання процедури, передбаченої Порядком № 1388.
Оскільки ГСЦ МВС не порушував і не оспорював право власності позивача, а лише виконував свої функції щодо перевірки документів, обраний позивачем спосіб захисту є безпідставним, і позовні вимоги за статтею 392 ЦК України не підлягають задоволенню.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказував, що сервісний центр не заперечує право власності позивача на вказаний автомобіль, однак для того щоб зареєструвати останній у порядку, встановленому чинним законодавством необхідна відповідна підстава, а наданий реєстраційний документ має ознаки підробки, що встановлено висновком експерта, відтак відсутня відповідна правова підстава для реєстрації вказаного транспортного засобу, що не є тотожним невизнанню права власності на автомобіль.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 20.08.2021 придбав у громадянина Республіки Болгарія транспортний засіб автомобіль марки «Chrysler Voyager BG», д.н.з. НОМЕР_3 , чорного кольору, після чого здійснив його розмитнення на території України.
Жодною із сторін у справі обставина придбання позивачем вказаного автомобіля та проведення процедури його розмитнення не заперечується.
Вказана обставина також не заперечується жодною із сторін.
З матеріалів справи судом встановлено, що єдиною причиною відмови відповідача (ТСЦ МВС № 7145) у проведенні державної реєстрації транспортного засобу «Chrysler Voyager BG», є підроблення іноземного свідоцтва про реєстрацію, що підтверджено висновком експерта у кримінальному провадженні.
Верховний Суд у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 вказав, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів.
Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на судовий захист.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в статтею 16 ЦК України.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 9901/258/20, вказано, що гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.
У частині першій статті 34 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачою реєстраційних документів та номерних знаків.
Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України (частина четверта статті 34 Закону України «Про дорожній рух»).
Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів (частина одинадцята статті 34 Закону України «Про дорожній рух»).
Процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків встановлена Порядком, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388.
Згідно з пунктом 3 Порядку, державна реєстрація транспортних засобів проводиться територіальними органами з надання сервісних послуг МВС з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), використанням транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану, а також для ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій.
Відповідно до пункту 7 Порядку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).
Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані (не перереєстровані) в уповноважених органах МВС та без номерних знаків, що відповідають державним стандартам, а також ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах або знищені чи підроблені, забороняється.
Згідно з пунктом 8 Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника, а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
У відповідності до пункту 29 вказаного Порядку № 1388 у разі коли транспортні засоби перебували в експлуатації за межами України і були зареєстровані у відповідних органах іншої держави, обов`язковим є подання до сервісних центрів МВС реєстраційних або прирівняних до них документів такої держави.
З системного аналізу наведених правових норм чинного законодавства слідує, що державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачою реєстраційних документів та номерних знаків та проводиться з метою здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів, дотриманням законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).
Відповідач у цій справі та його відповідні підрозділи проводить лише державну реєстрацію (перереєстрацію) та зняття з обліку транспортних засобів, а між позивачем та відповідачем не існує будь-яких цивільно-правових відносин, у зв`язку з чим сервісний центр не може бути особою, яка не визнає, порушує або оспорює право позивача на транспортний засіб.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.12.2020 у справі № 278/3640/18 суд, аналізуючи положення статті 334 Цивільного кодексу України та статті 34 Закону України «Про дорожній рух», зазначив, що видане за результатами проведення реєстраційних дій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу лише підтверджує проведення реєстраційної процедури та внесення до Єдиного державного реєстру МВС відомостей про транспортний засіб і його власника, проте як самостійний документ право власності у особи не породжує.
З наведеного слідує, що між сторонами відсутній будь-який цивільно-правовий спір стосовно права власності на спірний автомобіль, оскільки відповідач є органом державної влади, який здійснює лише реєстраційні дії щодо цього майна.
Тобто відповідач не є учасником цивільно-правих відносин, а отже не є особою яка не визнає, порушує або оспорює право позивача на автомобіль.
Фактично між позивачем та відповідачем існує спір стосовно проведення державної реєстрації автомобіля, а у разі незгоди з діями працівників сервісного центру позивач не позбавлений права звернутися до суду з адміністративним позовом в порядку адміністративного судочинства.
Застосування позивачем статей 330, 387 та 388 ЦК України, які регулюють інститут добросовісного набуття та витребування майна (віндикацію), є помилковим, оскільки в даному випадку немає спору про витребування майна між власником та добросовісним набувачем. Позивач вже володіє автомобілем і не є відповідачем за віндикаційним позовом, відповідно, його право власності на підставі добросовісного набуття ніким не оспорюється та не витребовується. Отже, звернення до суду з вимогою про визнання права власності, навіть як добросовісного набувача, є неналежним способом захисту проти відповідача (ГСЦ МВС), який не є особою, що оспорює це право, а лише відмовляє в адміністративній послузі через формальні вимоги законодавства.
Варто також зазначити і те, що захист права власності може відбуватися у порядку визначеному законом і, відповідно, не може здійснюватися шляхом пред`явлення позову до осіб, які не є учасниками цивільних відносин із позивачем та є неналежними відповідачами.
Суд звертає увагу, що згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач не обґрунтував та не довів яким чином його право порушено саме вказаним відповідачем.
З огляду на те, що між позивачем і відповідачем відсутній спір, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Частиною першою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частина перша статті 141 Цивільного процесуального кодексу України).
Таким чином витрати по оплаті судового збору, суд залишає за позивачем.
На підставі ст. 328 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 213-215 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного сервісного центру МВС України про визнання права власності відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Середа Л.В.