ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м.Суми

Справа №585/380/22

Номер провадження 22-ц/816/1006/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

у присутності :

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Менька Дмитра Дмитровича,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Цимбалом Володимиром Івановичем,

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 листопада 2024 року у складі судді Євтюшенкової В.І., ухваленого в м. Ромни Сумської області, повне судове рішення складено 29 листопада 2024 року,

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки,

у с т а н о в и в :

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ФОП ОСОБА_1 на його користь заробітну плату за період з 14 березня 2018 року по 12 березня 2021 року включно в сумі 155219 грн 27 коп., грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 7384 грн 56 коп., середній заробіток за час затримки проведення розрахунку при звільненні за період з 12 березня 2021 року до 12 лютого 2022 року включно в сумі 66000 грн 00 коп.

Свої вимоги мотивував тим, що з 14 березня 2018 року він перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 , працював на посаді продавця. 12 березня 2021 року його було звільнено з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). Стверджує, що заробітна палат, за весь період роботи йому не виплачувалася, хоча щомісячно йому нараховувалася заробітна плата у розмірах, визначених в індивідуальній відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування від 09 вересня 2021 року. У порушення вимог Конституції України, КЗпП України та Закону України «Про оплату праці», при його звільненні відповідачем не було проведено з ним розрахунку, заборгованість із заробітної плати та компенсація за невикористані дні відпустки йому не була виплачена, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн 00 коп.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 , діючи через свого представника адвоката Цимбала В.І., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ґрунтується виключно на припущеннях, відповідачем доказів на підтвердження своїх доводів про виплату позивачу заробітної плати та проведення повного розрахунку суду надано не було. Зазначає, що суд першої інстанції посилався на табель обліку робочого часу, відомості про нарахування заробітної плати та товарно-грошові звіти, які не є допустимими доказами виплати позивачу заробітної плати.

На переконання заявника апеляційної скарги, доводи позивача про невиплату йому заробітної плати відповідачем підтверджуються наступними обставинами: відсутність за спірний період щомісячних повідомлень відповідачем працівника про суми, що підлягали виплаті йому; при звільненні позивача з роботи, відповідачем не були виконані вимоги ст.ст. 47, 116 КЗпП України, не було повідомлено його про суми, що належали до виплати при звільненні.

Представником ФОП ОСОБА_1 адвокатом Меньком Д.Д. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить його залишити без змін, а доводи апеляційної скарги просить залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, даних ним в попередньому судовому засіданні в яких він підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти апеляційної скарги представника відповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що наказом від 13 березня 2018 року №9 ФОП ОСОБА_1 прийнятий на роботу продавцем, з оплатою згідно трудового договору з 14 березня 2018 року (т.1, а.с. 61).

Наказом від 12 березня 2021 року №7 «Про звільнення з роботи ОСОБА_3 » продавця ОСОБА_3 звільнено з роботи з 12 березня 2021 року за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). Невикористана відпустка належить за 24 календарних дні (т. 1, а.с. 62).

16 грудня 2021 року ОСОБА_2 подав скаргу до Управління Держпраці в Сумській області Державної служби України з питань праці на грубі порушення вимог законодавства України та протиправні дії ФОП ОСОБА_1 щодо невиплати заробітної плати (т.1, а.с.27-28 т.1).

Листом Управління Держпраці у Сумській області №К-925/17-08/2021/24 від 14 січня 2022 року, ОСОБА_2 на його скаргу повідомлено про те, що посадовою особою Управління Держпраці у Сумській області була проведена позапланова перевірка з питань дотримання законодавства про працю в частині виплати заробітної плати, розрахункових коштів при звільненні, нарахування та виплати компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку ФОП ОСОБА_1 . У ході позапланової перевірки встановлено порушення вимог частини другої статті 30 Закону України «Про оплату праці». За результатами позапланової перевірки ФОП ОСОБА_1 внесено припис за виконанням якого встановлено контроль. Згідно письмових пояснень ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_4 щомісячно отримував заробітну плату, проте підписи у відомості ставити відмовлявся. Отже, в даному випадку існує трудовий спір, який відповідно до ст. 232 КЗпПУ підлягає безпосередньому розгляду у судовому порядку (т.1, а.с.30).

Згідно Акту управління держпраці в Сумській області № СМ 24/317 від 13 січня 2022 при перевірці ФОП ОСОБА_1 щодо додержання вимог законодавства у сферах охорони праці в частині виплати заробітної плати, розрахункових коштів при звільненні, нарахування та виплати компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку ОСОБА_2 , під час проведення позапланової перевірки встановлено, що ОСОБА_2 був прийнятий на посаду продавця магазину у с. Горове з 14 березня 2018 року згідно наказу від 13 березня 2018 року № 9, звільнений з посади продавця з 12 березня 2021 року згідно наказу від 12 березня 2021 року №7. Згідно наказу від 26 серпня 2020 року по 19 жовтня 2020 року за період роботи з 14 березня 2018 року по 13 березня 2020 року ОСОБА_2 з березня 2018 року по березень 2021 року щомісячно нараховувалась заробітна плата, що підтверджено відомостями нарахування заробітної плати, також при звільненні у березні 2021 року йому нараховано грошову компенсацію за не використані ним 24 дні щорічної відпустки. Разом з тим, у відомостях на виплату заробітної плати за березень 2018 року березень 2021 року відсутні підписи ОСОБА_2 про отримання заробітної плати. Розрахункові кошти ОСОБА_2 в сумі 761 грн 71 коп. видано згідно видаткового касового ордеру від 12 березня 2021 року №404, проте підпис про отримання даних коштів відсутній. Згідно письмових пояснень ОСОБА_1 , які було надано інспектору під час проведення перевірки, ОСОБА_2 щомісячно отримував заробітну плату, проте підписи у відомості ставити відмовлявся, в той час як інші працівники підписи проставляли. Отже в даному випадку існує трудовий спір, який відповідно до ст. 232 КЗпП України підлягає безпосередньому вирішенню у судовому порядку. Під час проведення перевірки встановлені порушення: вимог ч.2 ст. 30 Закону України №108 не забезпечено ведення бухгалтерського обліку витрат на оплату праці. Так, у відомостях на виплату заробітної плати за березень 2018 року березень 2021 року відсутні підписи ОСОБА_2 про отримання заробітної плати (т.1, а.с. 148-151).

У табелях обліку робочого часу ФОП ОСОБА_1 за період з березня 2018 року до березня 2021 року зазначено, що ОСОБА_2 у березні 2018 року відпрацьовано 16 робочих дні (45 годин); у квітні 2018 року - 25 робочих дні (52 години); травень 2018 року 25 робочих дні (68 годин); червень 2018 року 25 робочих дні (79 години); липень 2018 року 26 робочих дні (70 годин); серпень 2018 року 26 робочих дні (95 годин); вересень 2018 року 25 робочих дні (56 годин); жовтень 2018 року 27 робочих дні (67 годин); листопад 2018 року 26 робочих дні (85 годин); грудень 2018 року 25 робочих дні (66 годин); січень 2019 року 25 робочих дні (29 годин); лютий 2019 року 24 робочих дні (50 годин); березень 2019 року 23 робочих дні (23 години); квітень 2019 року 26 робочих дні (40 годин); травень 2019 року 21 робочий день (44 години); червень 2019 року 24 робочих дні (39 годин); липень 2019 року 27 робочих днів (58 годин); серпень 2019 року 26 робочих дні (31 годин); вересень 2019 року 25 робочих днів (35 годин); жовтень 2019 року 26 робочих дні (33 години); листопад 2019 року 26 робочих дні (26 годин); грудень 2019 року 14 робочих дні (14 годин); січень 2020 року - 16 робочих дні (16 годин); лютий 2020 року 15 робочих дні (15 годин); березень 2020 року 23 робочих дні (23 години), квітень 2020 року 25 робочий дні (29 годин); травень 2020 року 14 робочих дні (14 годин); червень 2020 року - 9 робочих дні (9 годин); липень 2020 року 7 робочих дні (7 годин); серпень 2020 року 21 робочий день (32 години); вересень 2020 року відсутні робочі дні; жовтень 2020 року 10 робочих дні (53 години); листопад 2020 року 20 робочих дні (34 години); грудень 2020 року 18 робочих дні (18 годин); січень 2021 року 14 робочих дні (14 годин); лютий 2021 року 16 робочих дні (16 годин); березень 2021 року 7 робочих дні (7 годин) (т.1, а.с. 64-82).

У наданих відповідачем відомостях на виплату грошей зазначено, в тому числі, прізвище ОСОБА_2 та сума коштів, проте відсутні підписи останнього. Так у відомості на виплату грошей №7 за березень 2018 року сума 1010 грн 57 коп.; №8 за квітень 2018 200 грн 00 коп.; №9 за квітень 2018 року 1016 грн 18 коп.; №10 за травень 2018 року 200 грн 00 коп.; №11 за травень 2018 року 1305 грн 86 коп.; №12 за червень 2018 року 200 грн 00 коп.; №13 за червень 2018 року 1517 грн 33 коп.; №13 за липень 2018 року - 400 грн 00 коп..; №15 за серпень 2018 року 1024 грн 18 коп.; №16 за серпень 2018 року 400 грн 00 коп.; №17 за серпень 2018 року 1440 грн 33 коп.; №18 за вересень 2018 року 400 грн 00 коп.; №19 за вересень 2018 року 880 грн 40 коп.; №20 за жовтень 2018 року 400 грн 00 коп.; №21 за жовтень 2018 року 967 грн 66 коп.; №22 за листопад 2018 року 400 грн 00 коп.; №23 за листопад 2018 року 1274 грн 13 коп.; №24 за грудень 2018 року 400 грн 00 коп.; №1 за грудень 2018 року 1111 грн 37 коп.; №2 за січень 2019 року 400 грн 00 коп.; №3 за січень 2019 року 295 грн 28 коп.; №4 за лютий 2019 року 500 грн 00 коп.; №5 за лютий 2019 року 806 грн 95 коп.; №6 за березень 2019 року 500 грн 00 коп.; №7 за березень 2019 року 441 грн 02 коп.; №8 за квітень 2019 року 500 грн 00 коп.; №9 за квітень 2019 року 860 грн 19 коп.; №10 за травень 2019 року 500 грн 00 коп.; №11 за травень 2019 року 961 грн 04 коп.; №12 за червень 2019 року 500 грн 00 коп.; №13 за червень 2019 року 993 грн 21 коп.; №14 за липень 2019 року 500 грн 00 коп.; №15 за липень 2019 року 1220 грн 74 коп.; №16 за серпень 2019 року 500 грн 00 коп.; №17 за серпень 2019 року 577 грн 56 коп.; №18 за вересень 2019 року 500 грн 00 коп.; №19 за вересень 2019 року 713 грн 00 коп.; №20 за жовтень 2019 року 500 грн 00 коп.; №21 за жовтень 2019 року 601 грн 00 коп.; №22 за листопад 2019 року 500 грн 00 коп.; №23 за листопад 2019 року - 452 грн 00 коп.; №24 за грудень 2019 року 500 грн 00 коп.; №1 за грудень 2019 року 4 грн 00 коп.; №2 січень 2020 року 500 грн 00 коп.; №5 за лютий 2020 року 465 грн 00 коп.; №7 за березень 2020 року 678 грн 00 коп.; №9 за квітень 2020 року 898 грн 00 коп.; №11 за травень 2020 року 457 грн 00 коп.; №13 за червень 2020 року 271 грн 00 коп.; №15 за липень 2020 року 194 ггрн 00 коп.; №17 за серпень 2020 року 1033 грн 00 коп.; №20 за жовтень 2020 року 815 грн 00 коп.; №22 за листопад 2020 року 535 грн 00 коп.; №23 за грудень 2020 року 500 грн 00 коп.; №1 за грудень 2020 року 75 грн 00 коп.; №2 за січень 2021 року 500 грн 00 коп.; №3 за січень 2021 року 90 грн 00 коп.; №4 за лютий 2021 року 500 грн 00 коп. (т.1, а.с. 83-140).

Згідно видаткових касових ордерів від 26 серпня 2020 року ОСОБА_2 до видачі 1178 грн 37 коп., за 12 березня 2021 року 761 грн 71 коп. Видаткові касові ордери не містять підпису отримувача (т.1, а.с. 141 142).

Відповідно до довідок про доходи виданих ФОП ОСОБА_1 загальний розмір заробітної плати ОСОБА_2 за період з серпня 2018 року до січня 2019 року становить 9512 грн 17 коп.; за період з лютого 2019 року до липня 2019 року 9114 грн 01 коп.; за період з серпня 2019 року до січня 2020 року 5606 грн 20 коп.; за період з лютого 2020 року до липня 2020 року 3056 грн 85 коп.; за період з серпня 2020 року до січня 2021 року 4903 грн 36 коп. (т.1, а.с. 143-147).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наданими стороною відповідача доказами підтверджується виплата позивача заробітної плати у повному обсязі.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, адже вони не відповідають вимогам закону та обставинам справи.

У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України).

У правовідносинах із роботодавцем працівник є менш захищеною і більш економічно слабкою стороною, тому поведінка власника або уповноваженого ним органу у таких правовідносинах повинна бути послідовною.

За змістом ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з статтями 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, обов`язок по виплаті заробітної плати робітнику несе роботодавець.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2021 року у справі № 242/3051/18 (провадження № 61-1021св19), на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, зазначено, що: «системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.»

Висновки суду першої інстанції про виплату відповідачем заробітної плати позивачу не грунтуються на належних, допустимих та достатніх доказах.

Зокрема, колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2025 року у справі №587/1641/21 виснував, що довідки Пенсійного фонду України та відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків містять індивідуальні відомості про застраховану особу або ж суми задекларованих до виплати коштів і сплачених податків. Проте ці документи не доводять факт саме виплати відповідачем заробітної плати позивачу готівкою. Такими документами відповідно до Положення № 148 можуть бути відомість про виплату готівки та / або касові ордери, які підписані відповідачем (працівником).

Відповідачем не було надано суду належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження виплати позивачу заробітної плати за весь час перебування останнього у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 , а саме з 14 березня 2018 року до 12 березня 2021 року.

Надані ФОП ОСОБА_1 відомості про виплату грошей (т.1, а.с.83-142) на переконання колегії суддів не є достовірним доказом виплати позивачу заробітної плати, так як не містить підпису ОСОБА_2 .

Показання допитаних в суді першої інстанції свідків, а також товарно-грошові звіти не є належними доказами виконання відповідачем своїх зобов`язань з виплати заробітної плати.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з показань допитаних в суді першої інстанції свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 слідує, що ОСОБА_2 нібито самостійно брав гроші, в рахунок своєї заробітної плати, з каси магазину. Однак, у відзиві на позовну заяву представник ФОП ОСОБА_1 адвокат Менько Д.Д. (т.1, а.с. 58) зазначав, що позивач мав безпосередній доступ до отриманої ним виручки від реалізації товарів у магазині, тобто в будь-який час мав можливість самостійно вилучити з каси магазину належні йому кошти у рахунок заробітної плати, але протягом 3-х років жодного разу не скористався, оскільки належна йому заробітна плата вплачувалася у належному розмірі та у визначені строки.

Тобто, показання свідків щодо порядку виплати позивачу заробітної плати не узгоджуються з викладеними представником відповідача у відзиві на позовну заяву доводами.

Товарно-грошові звіти за період з травня 2018 року до січня 2021 року, на які постилається суд як на доказ отримання позивачем заробітної плати, взагалі не містять підпису останнього.

У складених ФОП ОСОБА_1 довідках про доходи, які нібито видавалися для подання до органів соціального захисту населення для оформлення соціальної допомоги (житлової субсидії), зазначені суми нарахованої позивачу заробітної плати, але ці довідки не підтверджують фактичного отримання позивачем цих коштів.

Таким чином, зважаючи на не надання відповідачем належних, допустимих та достатній доказів на підтвердження виконання нею зобов`язання з виплати заробітної плати, тоді як обов`язок доведення дотримання норм трудового законодавства покладено саме на роботодавця, колегія суддів дійшла до висновку, що права позивача на заробітну плату порушені та підлягаю судовому захисту.

Колегія суддів не може погодитися із заявленим позивачем до стягнення розміром заборгованості із заробітної плати, який обґрунтовував інформацією, наявною в індивідуальній відомості про застраховану особу.

Так, Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18 виснував, що для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки).

Копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана управлінням Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір.

Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 242/5780/16-ц (провадження № 61-34037св18).

Таким чином, офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 відносно ОСОБА_2 підтверджують лише його страховий стаж за період з 1999 року до 2021 року та не можуть бути прийняті судом, як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній за період з березня 2018 року по березень 2021 року включно.

Згідно наказу від 13 березня 2018 року «Про прийняття на роботу», оплата праці визначена згідно договору від 14 березня 2018 року.

Надана відповідачем на запит апеляційного суду копія трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 14 березня 2018 року не підписана ОСОБА_2 . Крім того, зазначений у трудовому договорі розмір заробітної плати не відповідав фактично нарахованому позивачу розміру, за який сплачувалися податки та інші обов`язкові платежі.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_2 підтвердив, що працював неповний робочий день, проживав поряд та відкривав магазин за наявності покупців та для прийняття товару.

З табелів обліку робочого часу слідує, що позивач працював в середньому 1-2 години в день, а тому підстав для стягнення на його користь заробітної плати у розмірі мінімальної заробітної плати колегія суддів не вбачає.

Щодо вимоги про компенсацію позивачу невикористаних днів відпустки, колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту акту від 13 січня 2022 року №СМ 24/317, складеного головним державним інспектором Управління Держпраці в Сумській області Ярмоленко Т.Б. слідує, що під час проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 було встановлено, що при звільненні у березні 2021 року йому нараховано грошову компенсацію за не використані ним 24 дні щорічної відпустки.

За таких обставин, оскільки позивачем не доведено розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану ним роботу, колегія суддів дійшла до висновку, що є підстави для стягнення на його користь нараховану відповідачем у період перебування на роботі з 14 березня 2018 року до 12 березня 2021 року заробітну плату та компенсацію за невикористані дні відпустки в загальному розмірі 41223 грн 51 коп. згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб- платників податків, а з вирахуванням податків та інших платежів підлягає до виплати позивачу 39 051 грн 81 коп.

Статтею 117 КЗпП України (у редакції, що діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом пунктів 2 та 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Згідно наданої відповідачем довідки про доходи від 27 листопада 2025 року, розмір середньоденної заробітної плати склав 40 грн 20 коп.

Однак, беручи до уваги визначений розмір мінімальної заробітної плати на 2025 рік, що становить 8000 грн 00 коп. в місяць, або 48 грн 00 коп. в годину, а також кількість відпрацьованих позивачем робочих днів (в січні 14 робочих дні (14 годин) та в лютому 16 робочих дні (16 годин), при обрахуванні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно виходити із розміру середньоденної заробітної плати, що становить 48 грн 00 коп.

Тобто, в межах заявлених позивачем вимог, з відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 березня 2021 року до 12 лютого 2022 року включно в сумі 11088 грн 00 коп. (231 робочий день * 48 грн), з послідуючим відрахуванням з цих сум податків та інших обов`язкових платежів.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції на підставі п. 2 та п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати за період з 14 березня 2018 року до 12 березня 2021 року та компенсацію за невикористані дні відпустки в загальній сумі 39 051 грн 81 коп. (без подальшого відрахування з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, так як суми податків і зборів відповідачем, як податковим агентом, були відраховані) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 березня 2021 року до 12 лютого 2022 року включно в сумі 11088 грн 00 коп., з послідуючим відрахуванням з цих сум податків та інших обов`язкових платежів.

За змістом ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Пропорційно до частки задоволених позовних вимог, з відповідача на користь держави належить стягнути 551 грн 40 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Також, в суді першої інстанції позивачу була надана правнича допомога адвокатом Цимбалом В.І., а відповідачу - адвокатом Меньком Д.Д.

За умовами укладеного між адвокатом Цимбалом В.І. та ОСОБА_2 договору про надання правничих (правових) послуг від 12 жовтня 2021 року розмір гонорару адвоката за угодою, визначається за взаємним погодженням сторін, виходячи із обсягу роботи 500 грн за одну годину роботи адвоката у фіксованому розмірі 3000 грн. 00 коп. Сума гонорару в зазначеному розмірі була сплачена ОСОБА_2 адвокату Цимбалу В.І. 20 листопада 2021 року, що підтверджується квитанцією №50 (т.1, а.с. 34, 36).

Відповідно до договору про надання правничої допомоги від 21 квітня 2022 року, укладеного між адвокатом Меньком Д.Д. та ФОП ОСОБА_1 , розмір гонорару адвоката, з урахуванням складності справи та виконуваних адвокатом робіт (наданих послуг), часу який має бути витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), передбачуваного обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціни позову та значення справи для клієнта, визначається за домовленістю сторін у формі фіксованого розміру в сумі 6000 грн (т.1, а.с. 153). Гонорар адвокату Меньку Д.Д. в сумі 6000 грн 00 коп. сплачено ФОП ОСОБА_1 24 лютого 2022 року (т.1, а.с. 153, 154).

З огляду на відсутність обґрунтованих клопотань про зменшення розміру понесених сторонами судових витрат, що підлягає розподілу між сторонами, пропорційно до частки задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача належить стягнути 723 грн 61 коп. понесених ним витрат на професійну правничу допомогу. Пропорційно до частки позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, з позивача на користь відповідача належить стягнути 5442 грн 79 коп. витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.

Крім того, пропорційно до частки задоволених вимог апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача належить стягнути 250 грн 08 коп. судового збору, сплаченого за апеляційне оскарження рішення суду в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а на користь держави з відповідача належить стягнути 585 грн 78 коп. судового збору за апеляційний перегляд рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Цимбалом Володимиром Івановичем, задовольнити частково.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати за період з 14 березня 2018 року до 12 березня 2021 року та компенсацію за невикористані дні відпустки в загальній сумі 39 051 гривню 81 копійку, без подальшого відрахування з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 березня 2021 року до 12 лютого 2022 року включно в сумі 11088 гривень 00 копійок, з послідуючим відрахуванням з цих сум податків та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь держави 551 гривню 40 копійок судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 723 гривні 61 копійку понесених ним в суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 5442 гривні 79 копійок витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь держави 585 гривень 78 копійок судового збору за апеляційний перегляд рішення суду.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 250 гривень 08 копійок судового збору, сплаченого за апеляційне оскарження рішення суду.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складене 12 грудня 2025 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов