Справа №491/867/25
Провадження № 2-о/491/51/25
РІШЕННЯ
11 грудня 2025 року Ананьївський районний суд Одеської області в складі головуючого судді - Желяскова О.О.,
за участю секретаря судового засідання - Білоус А.В.,
учасників справи: заявниці - ОСОБА_1 ,
представника заявниці - адвоката Гусєвої О.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ананьїв Одеської області в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства, заінтересовані особи: Ананьївська міська рада, Любашівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),
У вересні 2025 року заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити факт батьківства ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно неї.
Заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_2 . Внаслідок його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно у вигляді земельної ділянки. Заповіту щодо розпорядження майном на випадок смерті ОСОБА_2 не залишив. За заявою заявниці про прийняття спадщини в Ананьївській державній нотаріальній конторі Одеської області заведено спадкову справу на майно ОСОБА_2 . За результатом вивчення наданих документів нотаріус рекомендувала в судовому порядку встановити батьківство з боку спадкодавця щодо заявниці, оскільки в актовому запису про народження відомості про батька внесено відповідно до частини першої статті 135 СК України за вказівкою матері, внаслідок чого в графі «Відомості про батька» зазначено « ОСОБА_1 ».
Ухвалою суду від 22 вересня 2025 року відкрито провадження у вищевказаній справі, призначено судове засідання та витребувано: з Ананьївської державної нотаріальної контори Одеської області копію спадкової справи № 436/2024, заведеної 10 грудня 2024 року на майно ОСОБА_2 ; з Любашівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відомості про наявність актових записів про шлюб відносно ОСОБА_2 та про народження дітей, батьком яких вказано ОСОБА_2 (а.с.57-58).
Ухвалою суду від 21 жовтня 2025 року витребувано з Любашівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) копію актового запису про народження відносно заявниці ОСОБА_1 (а.с.84-85).
Представник заявниці - адвокат Гусєва О.Д. в судовому засіданні надала пояснення відповідно до обставин, викладених в заяві, вимоги підтримала з підстав викладених у заяві. Представник стверджувала, що має значення саме факт створення сім`ї без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства, що було підтверджено свідками, допитаними в судовому засіданні.
Заявниця ОСОБА_1 повністю підтримала свого захисника.
Допитана в судовому засіданні за клопотанням заявниці свідок ОСОБА_3 пояснила, що померлий ОСОБА_2 був її дядьком, вони разом проживали у його матері, відносини були як у брата і сестри. ОСОБА_2 одружився з однокласницею свідка - ОСОБА_4 , разом спілкувалися, ходили до клубу. Одружилися десь у 2003 році, жили цивільним шлюбом та у них народилася дитина. ОСОБА_2 працював на роботі, ОСОБА_4 було дома, все життя жили разом, ніколи не розходилися. Розмов про те, що ОСОБА_1 не його дитина не було, визнавав себе батьком. ОСОБА_2 все робив, що робить батько для дитини, забезпечував, жив з ними. На думку свідка ОСОБА_4 не записала ОСОБА_2 батьком дитини навмисно, щоб отримувати соціальні виплати.
Допитаний в судовому засіданні за клопотанням заявниці свідок ОСОБА_5 пояснив, що мешкає в с. Миколаївка Ширяївського району, заявниця ОСОБА_6 це дочка його рідного брата ОСОБА_2 , яку останній виховував, часто приїжджали в гості, любив її. Брат працював, мати доглядала дітей, отримувала дитячі, також було господарство, скотина була, свині були. ОСОБА_2 піклувався, вчив, заробляв, все старався. Знає, що брат є батьком, оскільки від коли почали зустрічатися, народилася дитина. Коли народилася не пам`ятає, з 2008, 2009 року.
Представник заінтересованої особи - Ананьївської міської ради в судове засідання не прибув. Про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином у відповідності до вимог статті 128 ЦПК України. Це підтверджує довідка про доставку електронного листа (а.с.107). Водночас, 24 вересня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник Ради, в особі її Голови, Тищенко Ю.С. надав клопотання, в якому просить розглянути справу без участі заінтересованої особи, розгляд заяви залишає на розсуд суду та просить прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник зазначає, що права та обов`язки осіб, які беруть участь у цивільному судочинстві відомі та зрозумілі. Інших заяв, клопотань, відводів не має (а.с.64).
Представник заінтересованої особи - Любашівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не прибув. Натомість, в.о. начальника Відділу Лісніченко Н. надала поштовим відправленням на адресу суду листа, в якому просить розглянути справу без представника Відділу у зв`язку з великою службовою завантаженістю. Одночасно повідомляє, що про дату та час розгляду справи повідомлено належним чином (а.с.112).
Відповідно до частини третьої статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені розділом IV ЦПК України.
Відповідно до частини третьої статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Заслухавши пояснення заявниці та її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні заяви слід відмовити, виходячи з наступного.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
В частині першій статті 4 ЦПК України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно з частиною другою статті 19, частиною першою статті 293 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у тому числі в порядку окремого провадження.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
В частині першій статті 315 ЦПК України наведені факти, які можуть бути встановлені в судовому порядку.
Згідно частини другої статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.
В постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду сформувала такий висновок: «В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».
В пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертається увага на те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 20 червня 2019 року в справі № 632/580/17.
Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.
В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17, зазначено, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема, виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт батьківства ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно неї, оскільки позбавлена можливості в інший спосіб підтвердити цей юридичний факт.
Встановлення факту батьківства заявниці необхідно для прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_2 .
Так, з листа Ананьївської державної нотаріальної контори Одеської області від 28 березня 2025 року за вихідним № 463/02-14 вбачається, що 10 грудня 2024 року за заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини в нотаріальній конторі заведена спадкова справа №436/2024 на майно померлого ОСОБА_2 . Державним нотаріусом ОСОБА_7 було повідомлено заявниці що не надано документів, які підтверджують родинні відносин між нею та спадкодавцем, у зв`язку з чим отримати свідоцтво про право на спадщину за законом не є можливим. Також в листі зазначено про частину першу статті 130 СК України, згідно якої у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду (а.с.41).
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 47 років помер ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 13 червня 2024 року Відділом надання адміністративних послуг Ананьївської міської ради(а.с.12).
З фотокопії спадкової справи № 436/2024, заведеної 10 грудня 2024 року на майно ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що 10 грудня 2024 року заявниця звернулася до нотаріальної контори з заявою, в якій вона повідомляла про смерть ОСОБА_2 та прийняття нею спадщини, що залишалася після смерті спадкодавця, зокрема, земельної ділянки (а.с.69).
З копії інформаційної довідки зі Спадкового реєстру заповіти (спадкові договори), сформованої 10 грудня 2024 року за № 79483806, інших спадкоємців за законом та заповітом немає (а.с.43).
Встановлено, що заявницею у справі є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка с. РоманівкаАнаньївського району Одеської області, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , яка є власницею паспорта громадянина України № НОМЕР_3 , виданого 25 червня 2025 року органом видачі 5136(а.с.7-9, 56).
Згідно копії актового запису про народження № 10, складеного 03 жовтня 2006 року Романівською сільською радою Ананьївського району Одеської області, батьками ОСОБА_1 (заявниці) записані: батько « ОСОБА_1 » та мати « ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянка України». Відомості про батька дитини, записані відповідно до частини першої статті 135 СК України - за заявою матері (а.с.91).
Відповідно до частини першої статті 135 СК України (в редакції на дату проведення реєстрації народження) при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою ().
Відповідно до статті 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу, зокрема, самою дитиною, яка досягла повноліття.
Тобто передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у Книзі записів народжень за вказівкою матері.
В пунктах 7, 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір`ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі статті 135 СК України.
Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.

Тлумачення статті 130 СК України свідчить, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦПК України).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2023 року у справі № 592/4443/17 (провадження № 61-9923св22) зазначено: «відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі вище перераховані докази в сукупності. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як докази для встановлення батьківства в суді можуть бути досліджені зокрема: листи, телеграми відповідача, в яких він повідомляє про можливість народження чи народження його дитини певною жінкою; заява відповідача за місцем роботи про надання йому відпустки у зв`язку з народженням дитини; показання свідків про виявлення відповідачем турботи про дитину та її матір, обрання імені дитини тощо. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це».

Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17 лютого 2021 року у справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20), для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема, призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

У справі «Міфсуд проти Мальти» (заява № 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу, що хоча найважливіше завдання статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) захист особи від довільних дій державних органів, можуть також існувати позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною "повагою" до приватного чи сімейного життя. Ці позитивні зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя, навіть у сфері міжособистісних стосунків людей (справа «Мікулич проти Хорватії» та справа «С. Х. та інші проти Австрії»). Окрім того, повага до приватного життя вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження, а право особи на таку інформацію має важливе значення в контексті впливу на його чи її особистість, які визначають розвиток людини. Таке встановлення передбачає отримання інформації, необхідної для розкриття істини щодо важливих аспектів особистого походження, як-от особистість батьків (справа «Келін та інші проти Румунії» № 25057/11).

В рішенні, ухваленому 13 липня 2006 року у справі «Яггі проти Швейцарії», ЄСПЛ постановив, що мало місце порушення статті 8 Конвенції, яке виявилося у відмові проведення аналізу ДНК останків можливого батька заявника. При цьому Суд зазначив, що людина, яка намагається встановити своє походження, реалізує життєвий інтерес, який захищається Конвенцією. Цей інтерес полягає в отриманні правдивої інформації, котра може допомогти встановити факт, що торкається важливого аспекту її особистої ідентичності.

В контексті застосування термінів для порушення провадження щодо батьківства Суд визнавав, що інтерес ймовірного батька в захисті від скарг щодо фактів, які виникли багато років тому, не можна відхилити, і, на додаток до цього конфлікту інтересів між передбачуваним батьком і дитиною, можуть з`явитися інші інтереси, як-от інтереси третіх осіб, особливо родини ймовірного батька, та загальний інтерес правової визначеності (справа «Лааксо проти Фінляндії» № 7361/05, § 46, 15 січня 2013 року; справа «Константінідіс проти Греції» № 58809/09, § 52, 3 квітня 2014 року).

Європейський Суд з прав людини в рішенні від 07 травня 2009 року у справі «Калачова проти Російської федерації» (заява № 3451/05), зауважував, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

У справі «Міфсуд проти Мальти» (заява № 62257/15) ЄСПЛ повторив, що ДНК-тест - це науковий метод, наявний (у той час - на початку 2000-х і донині) для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.

Відповідно до частини другої статті 318 ЦПК України до заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в статті 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

В рішенні суду від 17 лютого 2021 року у справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив «Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Під час розгляду справи про встановлення батьківства суд повинен врахувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в пункті 9 постанови 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», де зазначено, що у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.».

Суд звертає увагу, що у разі, якщо експертом буде зроблено висновок про неможливість встановлення факту кровного споріднення або якщо проведення експертизи стане неможливим у зв`язку з реалізацією прав осіб, зокрема, через відмову третьої особи брати участь у дослідженні чи ненадання дитини для експертизи, це також вважатиметься результатом експертного дослідження.

Отже, незалежно від обставин, експерт зобов`язаний здійснити всі можливі дії, передбачені методикою експертного дослідження, з метою з`ясування факту можливого споріднення, і такий результат підлягатиме оцінці судом разом з іншими доказами у справі.

Суд зазначає, що сторона у справі не може бути обмежена в реалізації свого процесуального права на подання, збір та долучення до матеріалів справи допустимих і передбачених законом доказів, зокрема, й шляхом призначення експертизи.

При розгляді справи представник заявниці, посилаючись на правові позиції Верховного Суду з питань встановлення факту батьківства, стверджувала, що має значення саме факт створення сім`ї без реєстрації шлюбу та ведення спільного господарства.

Разом з тим, на підтвердження цього не надано належних, допустимих та достатніх доказів.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) зроблено висновок щодо застосування статті 130 СК України та вказано, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі №225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18).

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 444/526/18, від 08 березня 2023 року у справі № 205/5698/21.

Доказами батьківства конкретного чоловіка можуть бути різноманітні документи (листи, заяви за місцем роботи про надання матеріальної допомоги тощо), усні заяви та поведінка відповідача під час вагітності матері та після народження дитини (турбота про матір, вітання з новонародженим, обрання імені дитині та інше). Усе це може прямо чи опосередковано свідчити про те, що батьком дитини є саме позивач (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 444/526/18).

Як було встановлено судом, вактовому записі про народження № 10, складеного 03 жовтня 2006 року Романівською сільською радою Ананьївського району Одеської області, батьками ОСОБА_1 (заявниці) записані: батько « ОСОБА_1 » та мати « ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянка України». Відомості про батька дитини, записані відповідно до частини першої статті 135 СК України - за заявою матері (а.с.91).

Суд зазначає, що збіг імені та по батькові, вказаного в актовому записі про народження та відповідно у свідоцтві про народження в відомостях про батька, із ім`ям та по батькові ОСОБА_2 не є доказом батьківства останнього, як стверджувала в судовому засіданні представник заявниці.

З матеріалів справи вбачається та визнається заявницею, що при народженні її мати ОСОБА_4 у шлюбі не перебувала, спільної заяви з ОСОБА_2 щодо внесення відомостей про нього, як про батька, не подавали.

При розгляді справи представник заявниці також стверджувала, що мати заявниці проживала однією сім`єю разом з померлим ОСОБА_2 , проте в зареєстрованому шлюбі не перебували. ОСОБА_2 безумовно визнавав себе батьком дитини, приймав активну участь у вихованні та матеріально забезпечував сім`ю. Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

Разом з тим, на підтвердження спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зокрема, з 2006 року по день смерті останнього не надано належних, допустимих та достатніх доказів.

Так, згідно копії виписки з особового рахунку об`єкта погосподарського обліку № 238 з погосподарської книги № 3 за період 2006-2010 роки Романівської сільської ради Ананьївського району Одеської області до складу домогосподарства, де головою сім`ї вказано ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , входять: син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , онука ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , онука ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , правнучка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та внучка ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (а.с.25-26).

В той же час, згідно копії виписки з особового рахунку об`єкта погосподарського обліку № НОМЕР_4 з погосподарської книги № 3 за період 2006-2010 роки Романівської сільської ради Ананьївського району Одеської області до складу домогосподарства, де головою сім`ї вказано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , входять: син ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 (а.с.27-28).

Також, згідно копії виписки з особового рахунку об`єкта погосподарського обліку № НОМЕР_5 з погосподарської книги № 03 за період 2010-2015 роки Романівської сільської ради Ананьївського району Одеської області до складу домогосподарства, де головою сім`ї вказано ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , входять: син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14-16).

В той же час, згідно копії виписки з особового рахунку об`єкта погосподарського обліку № НОМЕР_6 з погосподарської книги № 03 за період 2010-2015 роки Романівської сільської ради Ананьївського району Одеської області до складу домогосподарства, де головою сім`ї вказано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , входять: син ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , та донька ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_13 (а.с.17-20).

Таким чином, вищенаведені докази спростовують твердження представника заявниці щодо спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , зокрема, у період з 2006 року по 2015 рік.

Показання допитаних в судовому засіданні свідків також не підтверджують спільне проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 як подружжя, з їх показань неможливо встановити яким чином був налагоджений побут, чи був спільний бюджет, чи були спільні значні витрати чи набуття майна у власність, тобто їх показання не містять будь-яких конкретних обставин життя як сім`ї в період як до народження дитини, так і після цього.

Доводи представника заявниці, що факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 підтвердили свідки, суд відхиляє як необґрунтовані, з огляду на те, що суб`єктивне сприйняття свідками ОСОБА_3 та ОСОБА_5 як однієї сім`ї ще не означає дійсного існування ознак сім`ї в юридичному контексті.

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, викладеними в постановах від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 28 червня 2023 року у справі №357/9241/21 (провадження № 61-12927св22) про те, що показання свідків та спільні фотографії не можуть свідчити про факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та не можуть бути визначальними у вирішенні цього питання.

З долучених до матеріалів справи письмових доказів та отриманих пояснень свідків неможливо встановити факт ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, які б вказували на те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 склались та мали місце протягом вказаного періоду часу (з 2006 року по 2024 рік, в тому числі на час народження дитини), усталені відносини, які притаманні подружжю.

Довідка про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб, видана Романівською сільською радою Ананьївського району Одеської області за вихідним №574, в якій зазначено ОСОБА_2 як «власник», а ОСОБА_4 як «мати»,містить дані станом на 05 грудня 2019 року, отже, також не підтверджує факт спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та спільного виховання дитини ОСОБА_1 саме в період з 2006 року та до смерті ОСОБА_2 у 2024 році (а.с.29).

Заявницею не надано доказів на підтвердження обставин надання ОСОБА_2 матеріальної допомоги (надання коштів, придбання речей, одягу, здійснення оплати за відвідування садочка тощо) на утримання дитини ОСОБА_1 .

Також не надано жодних належних та допустимих письмових доказів (листів, анкет, документів), які б свідчили про визнання за життя ОСОБА_2 свого батьківства відносно ОСОБА_1 .

З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, сформованого 10 грудня 2024 року за № 5, вбачається, що питанням державної реєстрації смерті ОСОБА_2 займалася не сім`я ОСОБА_1 (заявниці). Так, заявницею при проведені державної реєстрації смерті була ОСОБА_15 , якій окрім свідоцтва про смерть, була видана довідка про державну реєстрацію смерті для отримання допомоги на поховання. Крім того, суд звертає увагу, що заявницею було здано паспорт громадянина України на ім`я померлого ОСОБА_2 (а.с.72 зворотний).

В судовому засіданні заявниця пояснила, що ОСОБА_15 це її старша сестра від попереднього шлюбу батька, який також не був офіційно зареєстрований.

Долучені заявницею два фото на підтвердження факту батьківства суд до уваги не приймає, оскільки надані фото не вказують, що померлий ОСОБА_2 та ОСОБА_1 можливо проводили разом певний час. Разом з тим, не надано жодних інших фото спільного побуту, проживання, відпочинку, коли дитину забирали з полового будинку, зі святкування її днів народження, інших свят, проводження звичайних сімейних буднів, тощо.

Крім того, інших фотографій дитини ОСОБА_1 (заявниці), зокрема, на офіційних документах, матеріали справи не містять, а відтак встановити з даних фотографій, що на ньому зображена саме ОСОБА_1 , не представляється можливим.

Надані докази достовірно не доводять, що ОСОБА_2 визнавав себе батьком дитини ОСОБА_1 . За життя ним не було подано спільну заяву з ОСОБА_4 про визнання ним батьківства, а в актовому записі про народження дитини, батько записаний зі слів матері. Беручи до уваги, що на момент смерті ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), з моменту народження дитини пройшло 17 повних років, та враховуючи такий тривалий проміжок часу, останній міг звернутися до органів ДРАЦС з заявою про визнання батьківства.

Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд встановив, що заявницею не надано належних та допустимих доказів, які б із достовірністю підтверджували факт батьківства ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 , того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 спільно проживали й вели спільне господарство, як до народження дитини ОСОБА_1 , так і в період з 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , спільно виховували та утримували дитину, а також того, що померлий за життя визнавав її своєю дочкою, а тому в задоволенні заяви відмовляє.

Крім того, суд вважає, що встановлення факту батьківства померлого ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 без проведення відповідної судової молекулярно-генетичної експертизи лише на підставі наданих доказів, як-то показань свідків, двох фотокарток, інших письмових доказів, із яких не вбачається спільне проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в період з 2006 року по 13 червня 2024 року, визнання ним батьківства, неможливе.

Заявниця мала право звертатися до суду із клопотанням про призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, проте таким правом не скористалась - заявниця та її представник не клопотали перед судом про проведення експертизи. Крім того, жодного експертного доказу народження заявниці від померлого ОСОБА_2 матеріали справи не містять. Судом неодноразово було звернуто увагу щодо проведення відповідних експертиз. На що представником заявниці було зазначено, що такі не проводилися та вважає їх проведення недоцільним (а.с.117 зворотний, 122 зворотний).

Доводи представника заявниці «які можуть бути експертизи в даному випадку, якщо людина померла, та чи взагалі зобов`язані були робити експертизу щодо померлої людини» (а.с.122 зворотний) не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки питання ефективності та можливості встановлення відповідного факту належить виключно до компетенції експерта. Суд призначає експертизу саме у тих випадках, коли з`ясування обставин справи потребує спеціальних знань, якими ані суд, ані сторони не володіють.

Доводи представника заявниці є безпідставними, оскільки зазначене питання було предметом дослідження Верховного Суду та відповідні висновки викладені у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 592/4443/17 (провадження № 61-37023св18), від 27 травня 2020 року у справі № 711/8704/15 (провадження № 61-44244св18). Предметом зазначених справ було, зокрема, встановлення факту батьківства щодо померлої особи.

Так, враховуючи обставини справи, суд вважає, що встановлення факту кровного споріднення між батьком і дитиною не може вважатися об`єктивним за відсутності висновку судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи, що встановить вірогідність батьківства померлого ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_1 , і ця вірогідність складає не менше 99%, або генотипоскопічного дослідження, що підтвердить імовірність того, що свідок ОСОБА_5 (рідний брат померлого ОСОБА_2 ) і ОСОБА_1 є біологічними родичами (на рівні дядько - племінниця) (до якого також можуть залучені інші передбачувані родичі для підвищення точності результату).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до частини сьомої статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 141, 294, 315 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволені заяви ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства, заінтересовані особи: Ананьївська міська рада, Любашівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до підпункту 15.5 підпункту 15 пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто в даному випадку через Ананьївський районний суд Одеської області.

Відомості про учасників справи на виконання пункту 4 частини п`ятої статті 265 ЦПК України:

Заявниця: Представник заявниці - адвокат:Миндру Марина Миколаївна, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ОСОБА_16 , адреса робочого місця: АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_7
Заінтересовані особи:Ананьївська міська рада, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 04056807; місцезнаходження згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 66401, Одеська область, Подільський район, м. Ананьїв, вул. Незалежності, буд. 51 Любашівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), місцезнаходження згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: 66502, Одеська область, Подільський район, с-ще. Любашівка, вул. Володимира князя, буд. 84; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 23212288

Копію рішення суду вручити/надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу.

Повний текст рішення суду складено 15 грудня 2025 року.

Суддя О.О. Желясков

Рішення суду набрало законної сили «_____» __________________20____ року.

Оригінал рішення суду знаходиться в матеріалах цивільної справи № 491/867/25 Ананьївського районного суду Одеської області.