Справа № 183/7638/24
№ 2/183/1114/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 листопада 2025 року м. Самар
Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Фролової В.О.,
за участю секретаря судового засідання Сторожик А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
Ухвалою судді від 05.08.2024 позовну заяву прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження та відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання.
Постановленою судом ухвалою від 03.10.2025, без виходу у нарадчу кімнату закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Відповідно до Закону України від 26.02.2025 № 4273-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів» 29.04.2025 було змінено назву Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області на Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області.
У судове засідання позивачі не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом розміщення інформації про розгляд справи на офіційному веб-сайті суду.
Неявка представників відповідача, з урахуванням поданих позивачами доказів, не перешкоджає розгляду справи, внаслідок чого, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності відповідача.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, у разі неявки всіх учасниківсправи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 14.11.2025, з урахуванням перебування судді на лікарняному з 19.11.2025 по 26.11.2025, є дата складення повного судового рішення 27.11.2025.
Дослідивши матеріали справи, обґрунтування позовних вимог, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, в сукупності зібраних у справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав.
Так, судом установлено, що 01.06.2018 сторони вступили в зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 01.06.2018 серії НОМЕР_1 (актовий запис від 01.06.2018 за № 424 складений Сєвєродонецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції Луганської області).
Позивачі до переміщення, яке мало місце після повномасштабного вторгнення на територію України, яке мало місце 24.02.2022, проживали у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,2 кв.м.
Вказана квартира належить іншій особі, ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Малаховою О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 953. (Т.1 а.с.19-20). Право власності ОСОБА_3 зареєстровано в Державному реєстрі прав власності, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності (Т.1 а.с. 14).
31 серпня 2020 року ОСОБА_3 склав нотаріально посвідчену довіреність на ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на продаж квартири АДРЕСА_2 (т.1 а.с.24).
Відповідно до договору оренди об`єкту нерухомого майна від 03.04.2022, позивач ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_5 у тимчасове користування квартиру за адресою: АДРЕСА_4 (Т.1 а.с.25-26).
Вирішуючи позов, суд виходить з такого.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.
24 лютого 2022 розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на території України, у зв`язку з чим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні введено воєнний стан, дія якого триває до сьогодні.
Зазначені обставини є загальновідомими та ніким не оспорюються, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.
Окрім того, відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має правапосилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.
Отже, судовий імунітет російської федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення російською федерацією державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням російською федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом, а тому держава російська федерація є належним відповідачем у цій справі.
У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.
Отже, починаючи з 2014 року відсутня необхідність у направленні до посольства російської федерації в Україні запитів щодо згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням російською федерацією збройної агресії проти України та ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А починаючи з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й у зв`язку із розірванням дипломатичних зносин України з російською федерацією.
З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди російської федерації бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним.
02.03.2022 збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.
14.04.2022 Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).
27.04.2022 Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» №2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 вся територія Сєвєродонецької міської територіальної громади Луганської області з 25 червня 2022 року є тимчасово окупованою територією.
Отже, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації росією окремих територій Української держави, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на державу, що здійснює окупацію (російську федерацію), а держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1,3 Основного Закону України).
Суд ураховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.
Пункт 122 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005, підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.
Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.
Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19.12.2016).
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України» збройна агресія - це, в тому числі, це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014 є актами збройної агресії відповідно до пунктів «a», «b», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.
Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.0001.2018 визначено, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією.
Відповідно до ст. 1-3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії російської федерації з 20.02.2014.
За нормою ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.
Суд також ураховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією.
Пунктом 2 Будапештського меморандуму російська федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.
Суд вважає, що російська федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог позивачів про відшкодування шкоди.
Беззаперечний факт порушення російською федерацією територіальної цілісності України та прав і основоположних свобод громадян України не є безумовною підставою для відшкодування кожному громадянину України, зокрема позивачеві, майнової шкоди. Така шкода може бути відшкодована у разі фактичного завдання матеріальних збитків майну громадян внаслідок незаконної збройної агресії.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно з частинами 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Частиною 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію.
Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні російській федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.
Таким чином, виходячи з приведеного аналізу законодавчих актів та міжнародних договорів, Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005, суд вважає обґрунтованими твердження позивачів щодо того, що вчинивши збройну агресію проти України та окупувавши частину її території, російська федерація порушила його право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку, а також право на соціальний і міжнародний порядок, при якому можуть бути повністю здійснені права і свободи, викладені у Загальній декларації прав людини.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Способи захисту цивільних прав визначено ст. 16 ЦК України.
Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Позивачі зазначають про те, що 24.02.2022 внаслідок повномасштабної збройної агресії рфпроти України вони вкотре були вимушені покинути місце свого проживання в м.Сіверськодонецьк Луганської області та переміститись до м. Кропивницький, де позивачі мешкають по теперішній час, тобто внаслідок військової агресії зі сторони рф родина позивачів вже вдруге вимушена переселитися в інше місце мешкання, що кожного разу змушувало позивачів витрачати значну суму коштів пов`язану з переїздами. Таким чином, унаслідок збройної агресії рф проти України та окупації рф частини території України відповідачем завдані моральні страждання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які проявилися в істотному порушенні їх конституційних прав, виникненні почуття безпорадності та розчарування, які вони відчувають впродовж тривалого часу, оскільки позбавлені можливості скористатися належним їм житлом, а також позбавлені можливості спілкуватись з близькими їм людьми.
Враховуючи приведені позивачами обґрунтування душевних страждань, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний ними спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у вигляді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені російською федерацією відносно них.
Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Внаслідок викладеного, суд вважає обмежити розмір відшкодування моральної шкоди розміром 500 000 грн. в рівних частинах, оскільки така сума, на думку суду, з урахуванням обставин, покладених в обґрунтування завдання відповідачем позивачам шкоди, обставин, установлених судом, буде достатньою для розумного задоволення потреб потерпілих осіб.
В частині позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди, суд зазначає про наступне.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Отже, зазначені положення закону передбачають можливість відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі за умови належності пошкодженого майна фізичній або юридичній особі.
Відповідно до п.3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами для виникнення прав та обов`язків є, серед іншого завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.
Положення ст. 16 ЦК України закріплює принци захисту цивільних прав та інтересів судом, який полягає в тому, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, шляхом відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п.8 ч..2 ст. 16 УК України).
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених , невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як було встановлено судом, квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 48,2 кв.м., в які проживали позивачі не належала останнім, а перебувала у власності іншої особи, ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 08.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Луганської області Малаховою О.О. та зареєстровано в реєстрі за № 953.
В межах розгляду даної цивільної справи ОСОБА_3 з вимогами про відшкодування матеріальної шкоди, завданої його майновим правам, шляхом руйнування належної йому на праві власності квартири за адресою: АДРЕСА_1 , не звертався.
Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог позивачів щодо відшкодування матеріальної шкоди, в частині стягнення на їх користь вартості нерухомого майна, квартири за вказаною вище адресою, в сумі 640215,70 грн. еквівалентній 17 507,25 доларів США, оскільки таке нерухоме майно не належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а отже право на відшкодування матеріальної шкоди у випадку його руйнування у позивачів відсутнє.
В частині позовних вимог позивачів щодо стягнення матеріальної шкоди в частині рухомих речей, що перебували у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.
від 05.02.2024 за № СЕ-19/113-24/532-ТВ щодо визначення вартості обладнання, споживчих товарів, меблі, що перебували у пошкодженій квартирі на загальну суму 17 588,48 грн. (Т.1 а.с.141-151);
від 28.04.2023 за № СЕ-19/113-23/573-ТВ щодо визначення вартості обладнання та споживчих товарів які знаходились у пошкодженій квартирі позивачів на загальну суму 8514,09 грн. (Т.1. а.с.159-175);
від 02.03.2023 за № СЕ-19/113-23/572-ТВ щодо визначення побутової техніки та обладнання пошкодженої квартири на загальну суму 55 489,33 грн. (Т.1 а.с.177-189);
від 25.01.2024 за № СЕ-19/113-24/530-ТВ щодо визначення вартості побутової техніки та посуду, що перебувала у пошкодженій квартирі на загальну суму 4248,95 грн. (Т.1 а.с.190-202);
від 01.02.2024 за № СЕ-19/113-24/531-ТВ щодо визначення вартості обладнання та меблів, які перебувала у пошкодженій квартирі на загальну суму 31 575,93 (Т.1 а.с.216-228).
Оцінюючи вказані докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд зазначає, що відповідно до положень ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Зазначений диск (диски) з інформацією про пошкоджене майно позивачів для дослідження суду не надавався.
Таким чином, позивачами не надано суду будь-яких належних доказів на підтвердження спричинення їм майнової шкоди та завдання збитків, відповідно до норм ст.ст.22,1166 ЦК України.
Враховуючи, що позивачами на підтвердження завданої матеріальної шкоди не надано суду належних та допустимих доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у цій частині.
З урахуванням задоволення позову частково, на підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір у розмірі 5 000 грн., у розмірі встановленому Законом України «Про судовий збір» пропорційно до задоволених позовних вимог.
Що ж до вимог про визначення грошового еквіваленту в доларах США та ЄВРО, суд виходить з такого.
За ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях (ч. 1 ст. 533 ЦК України).
Отже, оскільки позов стосується позадоговірного способу відшкодування шкоди, в якому не визначено іншу валюту зобов`язання, суд вважає за необхідне відмовити в позові в частині визначення еквіваленту в іноземній валюті.
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268, 282-283 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до російської федерації в особі Міністерства юстиції російської федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з російської федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану державою-агресором російською федерацією в сумі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень.
Стягнути з російської федерації на користь ОСОБА_2 моральну шкоду, завдану державою-агресором російською федерацією в сумі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень.
У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.
Стягнути з російської федерації на користь держави Україна судовий збір у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Повне рішення суду складене та підписане 27 листопада 2025 року.

Учасники справи:

Позивач-1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 ; фактично проживає за адресою:

АДРЕСА_4 ;

Позивач-2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації, місцезнаходження за адресою: м. Москва, 119991, вул. Житня, буд. 14.

Суддя В.О Фролова