Справа № 361/3676/25
Провадження № 2/361/1227/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.12.25

04 грудня 2025 р. м.Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Писанець Н.В.,

при секретарі Михальовій М.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бровари у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Друга Броварська нотаріальна контора Київської області про визнання заповіту недійсним

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області знаходилась вищевказана цивільна справа. В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_4 зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 , про що Броварським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) складено актовий запис №199 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 15.01.2025р. Їх спорідненість підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_2 від 25.11.1978 року, виданим Княжицькою сільською радою Броварського району Київської області. За фактом смерті ОСОБА_5 , державним нотаріусом Другої Броварської державної нотаріальної контори Київської області Падучак-Коваль Л.Л. заведено спадкову справу №73480014 від 31.12.2024р. Із заявою про прийняття спадщини звернулась також рідна сестра померлого ОСОБА_2 , відповідач у справі.

За життя померлим ОСОБА_5 було складено заповіт від 16.01.1992 року, посвідчений державним нотаріусом Броварської державної нотаріальної контори Київської області Базир В.Г. та зареєстрований в реєстрі №1-282. За змістом заповіту, ОСОБА_5 , який мешкав в с.Княжичі Броварського району Київської області, на випадок своєї смерті, все своє належне йому майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось, а також все те, що належатиме йому на момент смерті та на що матиме право останній, заповідалось ОСОБА_6 .

На думку позивача, у заповіті відсутні будь-які відомості щодо дати та місця народження, паспортних даних особи спадкодавця, місця його проживання на момент складання заповіту, характер родинного зв`язку спадкодавця зі спадкоємцем, інших ідентифікуючих інформаційних даних, за якими б вбачалась можливість встановлення особи спадкодавця. Також відсутні такі саме відомості щодо особи спадкоємця.

Враховуючи наведене, позивач вважає, що вбачається факт неможливості належного встановлення як особи спадкодавця, так і особи спадкоємця за заповітом від 16.01.1992 року, у зв`язку з чим, просить суд визнати недійсним вищевказаний заповіт та стягнути понесені судові витрати.

Присутній у судовому засіданні представник позивача адвокат Загоруйко С.Ю. підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Присутня у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Мозговий О.О. позовні вимоги не визнали, зазначивши, що дійсно, рідний брат ОСОБА_2 померлий ОСОБА_5 склав на неї заповіт, оскільки, перебував у складних стосунках з бувшою сім`єю. На момент складання заповіту, у відповідачки було інше шлюбне прізвище ОСОБА_7 тому брат зазначив саме його. Не вбачають підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 , вважаючи складений заповіт законним та затвердженим нотаріусом документом.

Сповіщена належним чином про час та дату розгляду справи третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Друга Броварська нотаріальна контора Київської області не направила до суду свого представника, згідно письмових пояснень, просила суд розглядати справи за їх відсутності, щодо позовних вимог висловили думку що зміст заповіту від 16.01.1992 року не містить достатніх відомостей для здійснення належної ідентифікації особи спадкоємця щодо майна померлого ОСОБА_5 відсутня дата народження, зареєстроване місце його проживання та характер родинного зв`язку зі спадкодавцем.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , про що Броварським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) складено актовий запис №199 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 15.01.2025р.

Їх спорідненість з позивачем ОСОБА_4 , як батька та сина, підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії НОМЕР_2 від 25.11.1978 року, виданим Княжицькою сільською радою Броварського району Київської області, де батьком зазначений ОСОБА_5 .

За фактом смерті ОСОБА_5 , державним нотаріусом Другої Броварської державної нотаріальної контори Київської області Падучак-Коваль Л.Л. заведено спадкову справу №73480014 від 31.12.2024р. зміст останньої містить заповіт від 16.01.1992 року, посвідчений державним нотаріусом Броварської державної нотаріальної контори Київської області Базир В.Г. та зареєстрований в реєстрі №1-282. Відповідно якого, спадкодавець ОСОБА_5 , який мешкав в с.Княжичі Броварського району Київської області, на випадок своєї смерті, все своє належне йому майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось, а також все те, що належатиме йому на момент смерті та на що матиме право останній, заповідалось ОСОБА_6 . Також спадкова справа містить заяви про прийняття спадщини позивача ОСОБА_4 від 31.12.2024р. та аналогічна заява відповідача ОСОБА_2 від 20.01.2025р. Спорідненість між відповідачем ОСОБА_2 та спадкодавцем ОСОБА_5 як повнорідних брата та сестри підтверджується свідоцтвами про їх народження, свідоцтвом про шлюб відповідача та свідоцтвом про розірвання її шлюбу.

Вирішуючи по суті позовні вимоги ОСОБА_4 , суд виходить з наступного.

Дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду таких справ, визначено, що розглядаючи цивільні справи суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. (ст. ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона, повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Норми Цивільного кодексу України застосовуються до правовідносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 р. До правовідносин, які вже існували, на зазначену дату, підлягають застосуванню норми ЦК УРСР 1963 р. та інші нормативні акти у редакції, чинній на момент їх виникнення.

За наведених обставин, підлягають застосуванню норми діючого законодавства, яке було чинним на момент вчинення оспорюваного заповіту, тобто Цивільного кодексу УРСР, а також Закону УРСР «Про державний нотаріат» у редакції 1992 р.

Згідно ст. 534 Цивільного кодексу УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Статтею 541 Цивільного кодексу УРСР визначено, що заповіт повинен бути укладений у з письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно з частиною першою статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

У частині першій статті 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі уражає особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст. 19 Закону УРСР «Про державний нотаріат» при вчиненні нотаріальних дій державні нотаріуси та інші службові особи, що вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадян, їх представників або представників державних установ, підприємств і організацій, колгоспів, інших кооперативних та інших громадських організацій, які звернулися за вчиненням нотаріальних дій.

При посвідченні угод з`ясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах. В разі укладення угоди представником перевіряються його повноваження.

Згідно положень ст. 20 Закону УРСР «Про державний нотаріат» при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальних дій.

Нотаріально посвідчувані угоди, а також заяви та інші документи підписуються в присутності державного нотаріуса або іншої службової особи, яка вчиняє нотаріальну дію.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинної на час виникнення спірних правовідносин, за правилами статті 48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК УРСР).

Як вбачається із матеріалів справи, оскаржуваний заповіт було складено у письмовій формі, підписано власноручно заповідачем, посвідчено в приміщенні нотаріальної контори, в присутності державного нотаріуса, яким було перевірено дієздатність заповідача та роз`яснено йому права і наслідки укладання заповіту, що в свою чергу свідчить про повне дотримання вимог закону.

Таким чином, доводи позивача щодо недійсності оскаржуваного заповіту через недотримання вимог закону - не знайшли свого підтвердження, при цьому інших достатніх чи допустимих доказів, щодо його недійсності матеріали справи не містять.

Диспозиція ст. 1217 ЦК України визначає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Це означає, що якщо спадкодавець залишив заповіт, то спадкування буде здійснюватися відповідно до його волі, висловленої в заповіті. Якщо заповіту немає, спадкування здійснюється за законом, тобто, спадщина ділиться серед спадкоємців, визначених законом (спадкоємці першої черги, другої черги тощо), як зазначено у статті 1261 Кодексу.

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. (Постанова КЦС ВС від 20.07.2022 р. у справі № 461/2565/20.)

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оскарження правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 р. в справі N 761/12692/17, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 р. в справі N 567/3/22 (провадження N 61-5252сво23)).

Правочин чи договір з`являються, як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 р. у справі N 336/6023/20 (провадження N 61-11523сво23)).

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 р. в справі N 161/17119/16-ц, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2021 р. в справі N 307/3040/19).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

В обґрунтування порушеного права, позивач вказав про наявне у нього, як сина померлого, права на спадкування за законом, а оскаржуваний заповіт фактично порушує його.

Враховуючи, що оскаржуваний заповіт містить останню волю заповідача та з моменту його складання не змінювався - це свідчить про дійсність намірів померлого ОСОБА_5 залишити усе наявне у нього майно на момент смерті рідній сестрі.

Також, текст оскаржуваного заповіту не конкретизує майно заповідача та наявність чи відсутність відомостей про їх споріднення зі спадкоємцем, її дати народження та місця проживання однак, це не може впливати на дійсність волі померлого чи на законність заповіту в цілому.

Таким чином, при досліджені доказів судом не встановлено факту щодо недійсності правочину, а тому позов не підлягає задоволенню.

З урахуванням встановленого судом, керуючись принципами законності, справедливості, Конституцією України, ст. ст. 150, 155 Житлового кодексу України, ст. ст. 203, 215, 229, 230, 317, 319, 321, 391, 1234, 1257 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 19, 76-82, 89,141, 188, 263, 273, 274, 279 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Друга Броварська нотаріальна контора Київської області про визнання заповіту недійсним.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Писанець Н.В.