ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 753/10327/21

провадження № 61-3319св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року в складі судді Котвицького В. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2024 року в складі колегії суддів Невідомої Т. О., Верланова С. М., Нежури В. А.

в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Департаменту Державної виконавчої служби України, Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої неправомірними діями та бездіяльністю службових і посадових осіб органу державної влади та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з Держави Україна в особі Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) майнову шкоду в розмірі 194 952,58 грн та моральну шкоду в розмірі 2 290 000,00 грн.

Зазначав, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 серпня 2003 року було зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Компанія «Інкомед» видати йому трудову книжку, а також з ТОВ «Компанія «Інкомед» стягнуто 432,29 грн заборгованості за заробітною платою, 12 591,65 грн середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та 12 250,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Також рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року з ТОВ «Компанія «Інкомед» стягнуто на його користь 49 876,00 грн середнього заробітку за затримку розрахунку після звільнення та затримку видачі на руки трудової книжки в сумі 119 802,64 грн, 3 % річних у розмірі 8 315,47 грн, інфляційні втрати в розмірі 41 487,17 грн та моральну шкоду в розмірі 70 000,00 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року визнано дії головного державного виконавця Дарницького районного відділу Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві (далі - Дарницький районний ВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві) Проц В. С. щодо направлення повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без повідомлення про вручення неправомірними.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Дарницького районного ВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві Черток О. Ф. щодо винесення з порушенням строку трьох постанов про відкриття виконавчого провадження від 05 липня 2018 року: № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3; щодо ненаправлення рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням про вручення трьох копій постанов про відкриття виконавчого провадження від 05 липня 2018 року: № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3; щодо направлення з порушенням строку трьох копій постанов про відкриття виконавчого провадження від 05 липня 2018 року: № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3. Визнано неправомірними дії головного державного виконавця Дарницького районного ВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві Стеценко Н. В. щодо винесення з порушенням строку постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 від 06 липня 2018 року; щодо ненаправлення рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням про вручення копії постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 від 06 липня 2018 року; щодо направлення з порушенням строку копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_4 від 06 липня 2018 року. Визнано неправомірною бездіяльність ВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві щодо необ`єднання у зведене виконавче провадження п`яти виконавчих проваджень: № НОМЕР_1 від 05 липня 2018 року, № НОМЕР_2 від 05 липня 2018 року, № НОМЕР_3 від 05 липня 2018 року; № НОМЕР_4 від 06 липня 2018 року; № НОМЕР_5 від 06 липня 2018 року. Визнано неправомірною бездіяльність начальника Дарницького районного ВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві Зайця А. М. щодо ненадання письмової відповіді у строк на заяву ОСОБА_1 від 03 жовтня 2018 року (вх. № 17947).

На думку позивача, вказаними неправомірними діями державних службовців йому завдано матеріальну шкоду в сумі 194 952,58 грн (розмір неотриманих у виконавчому провадженні коштів), а також моральну шкоду, яку він оцінює у 2 000 000,00 грн та 290 000,00 грн.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

14 червня 2023 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. В іншій частині позову відмовлено.

18 березня 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що не встановлено факту заподіяння позивачу шкоди бездіяльністю державних виконавців, без цього необхідного елементу відсутній повний склад правопорушення, що виключає цивільно-правову відповідальність держави в особі відповідних органів державної виконавчої служби.Частково задовольняючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд врахував, щопозивачу були спричинені душевні страждання з боку Дарницького районного ВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві, однак тяжких наслідків для позивача не настало, з огляду на засади розумності та справедливості моральна шкода в розмірі 10000,00 грн є співмірною з допущеними порушеннями. Доводи заявника про необхідність розрахунку моральної шкоди у співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян не заслуговують на увагу, оскільки такий підхід застосовується для відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду за час перебування під слідством, та,відповідно, не може бути застосований вцій справі. Доказів на підтвердження завдання позивачу моральної шкоди у визначеному ним розмірі надано не було.

Невиконання рішення суду не може ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника (відомості про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з неможливістю його виконання не надано), а тому невиплачені позивачеві кошти на виконання судового рішення не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами в цій справі, пов`язані з примусовим виконанням судового рішення, у яких державна виконавча служба виступає суб`єктом примусового стягнення коштів за виконавчими документами, а не боржником у грошовому зобов`язанні, і є відповідальною за свої дії чи бездіяльність у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Доводи позивача про стягнення із держави коштів, які були стягнені з боржника в межах виконавчого провадження, є необґрунтованими.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

17 березня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2024 року, в якій просить їх скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу»(далі - Закон № 202/98-ВР), статей 1173, 1174 та частини четвертої статті 1191 ЦКУкраїни з урахуванням вимог/роз`яснень абзацу четвертого пункту 27, пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах».

Ухвалами Дарницького районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року та від 24 січня 2019 року визнано неправомірними дії й бездіяльність посадових осіб Дарницького районного ВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві, внаслідок яких він протягом 21 року не може отримати виконання рішень судів, втратив ділову репутацію та повагу в очах оточуючих. Дарницький районний ВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві реорганізовано в Дарницький районний ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Відповідно до абзацу 4 пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» до юридичної особи не переходять зобов`язання боржника за виконавчим документом, присуджені з неї на користь стягувача кошти мають компенсаційний характер. За таких обставин до Дарницького районного ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не переходять зобов`язання боржника - ТОВ «Компанія «Інкомед» за виконавчими документами. Присуджені кошти мають компенсаційний характер за неправомірні дії й бездіяльність посадових осіб Дарницького районного ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються в кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд має керуватися таким розміром відшкодування. Відповідно за невиконання рішення суду від 26 серпня 2003 року підлягає відшкодуванню моральна шкода в розмірі2 000 000,00 грн, а за невиконання рішення суду від 22 травня 2014 року - 290 000,00 грн.

Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києвізазначає, що заборгованість ТОВ «Компанія «Інкомед» перед ОСОБА_2 за виконавчими листами неможе вважатися шкодою, завданою позивачеві органами державної влади. Ці кошти не підлягають погашенню за рахунок бюджетних асигнувань, адже стягуються з боржника в порядку примусового виконання рішень суду. Позивач не надав доказів про неможливість стягнення грошових коштів з боржника.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 серпня 2003 року було зобов`язано ТОВ «Компанія «Інкомед» видати ОСОБА_1 трудову книжку, а також з ТОВ «Компанія «Інкомед» стягнуто 432,29 грн заборгованості за заробітною платою, 12 591,65 грн середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та 12 250,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Також рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 травня 2014 року з ТОВ «Компанія «Інкомед» стягнуто на його користь 49 876,00 грн середнього заробітку за затримку розрахунку після звільнення та затримку видачі на руки трудової книжки в сумі 119 802,64 грн, 3 % річних у розмірі 8 315,47 грн, інфляційні втрати в розмірі 41 487,17 грн та моральну шкоду в розмірі 70 000,00 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28 вересня 2018 року визнано дії головного державного виконавця Дарницького районного ВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві Проц В. С. щодо направлення повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без повідомлення про вручення неправомірними.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24 січня 2019 року визнано неправомірними дії старшого державного виконавця Дарницького районного ВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві Черток О. Ф. щодо винесення з порушенням строку трьох постанов про відкриття виконавчого провадження від 05 липня 2018 року: № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3; щодо ненаправлення рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням про вручення трьох копій постанов про відкриття виконавчого провадження від 05 липня 2018 року: № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3; щодо направлення з порушенням строку трьох копій постанов про відкриття виконавчого провадження від 05 липня 2018 року: № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3. Визнано неправомірними дії головного державного виконавця Дарницького районного ВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві Стеценко Н. В. щодо винесення з порушенням строку постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 від 06 липня 2018 року; щодо ненаправлення рекомендованим листом зі зворотнім повідомленням про вручення копії постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_4 від 06 липня 2018 року; щодо направлення з порушенням строку копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_4 від 06 липня 2018 року. Визнано неправомірною бездіяльність ВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві щодо необ`єднання у зведене виконавче провадження п`яти виконавчих проваджень: № НОМЕР_1 від 05 липня 2018 року, № НОМЕР_2 від 05 липня 2018 року, № НОМЕР_3 від 05 липня 2018 року, № НОМЕР_4 від 06 липня 2018 року, № НОМЕР_5 від 06 липня 2018 року. Визнано неправомірною бездіяльність начальника Дарницького районного ВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві Зайця А. М. щодо ненадання письмової відповіді у строк на заяву ОСОБА_1 від 03 жовтня 2018 року (вх. № 17947).

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Тобто саме у цих статтях ЦК України реалізовані конституційні гарантії права на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків або відшкодування моральної шкоди.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості під час покладення на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Зазначений правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18),від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18), що спростовує доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень статті 56 Конституції України, статей 1173, 1174 ЦК України.

Безпідставними є й доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду про застосування статті 11 Закону № 202/98-ВР з урахуванням вимог/роз`яснень абзацу четвертого пункту 27, пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2014 року № 6«Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», з огляду на таке.

Закон № 202/98-ВР втратив чинність 05 жовтня 2016 року та спірні правовідносини не регулює, а постанова Пленуму Верховного Суду України є тлумаченням норм права, а не нормативно-правовим актом, щодо норм якого можливо сформувати практику застосування.

З огляду на зміст касаційної скарги заявник не обґрунтував необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо норми права; не вказав про наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, що свідчило б про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями за заявника доповнювати касаційну скаргу міркуваннями та обґрунтуванням підстав касаційного оскарження, яких не виклав сам заявник. В іншому випадку вказане б призвело до порушення таких принципів цивільного процесу, як змагальності та диспозитивності.

Вивчивши зміст касаційної скарги, суд касаційної інстанції зробив висновок про відсутність належного обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, і, відповідно, підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Крім того, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

З огляду на цей припис шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, зокрема й виконавчою службою, відшкодовує саме держава. У цій справі не оспорюються обставини покладення на державу обов`язку відшкодувати шкоду, завдану бездіяльністю посадових осіб Дарницького районного ВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві, тому формувати відповідний правовий висновок немає підстав.

Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що Дарницький районний ВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві реорганізовано в Дарницький районний ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Відповідно до абзацу 4 пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України » від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах до юридичної особи не переходять зобов`язання боржника за виконавчим документом, присуджені з неї на користь стягувача кошти мають компенсаційний характер. За таких обставин до Дарницького районного ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не переходять зобов`язання боржника - ТОВ «Компанія «Інкомед» за виконавчими документами. Присуджені кошти мають компенсаційний характер за неправомірні дії й бездіяльність посадових осіб Дарницького районного ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Тобто факт заподіяння бездіяльністю державних виконавців майнової (матеріальної) шкоди позивач пов`язує із розміром присуджених (але не стягнутих у примусовому порядку) йому з ТОВ «Компанія «Інкомед» коштів за рішеннями Дарницького районного суду м. Києва від 26 серпня 2003 року та від 22 травня 2014 року.

Верховний Суд погоджується з висновками судів про те, що заборгованість ТОВ «Компанія «Інкомед» перед ОСОБА_1 за виконавчими листами не може вважатися шкодою, завданою позивачеві органами державної влади. Ці кошти не підлягають погашенню за рахунок бюджетних асигнувань, адже стягуються з боржника в порядку примусового виконання рішень суду.

У постанові Верхового Суду від 12 березня 2020 року в справі № 757/74887/17 (провадження № 61-11090св19) зазначено, що невиплачені позивачеві кошти на виконання судового рішення, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2021 року в справі № 405/500/18 (провадження № 61-14498св20) зазначено, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який у цій справі посилався позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, що набрало законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість виконання судового рішення.

У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року в справі № 613/814/16 (провадження № 61-20218св19) зроблено висновок про те, сам факт тривалого невиконання судового рішення не може бути підставою для безспірного стягнення збитків у вигляді стягнення нестягнутої за рішенням суду суми.

Такі ж висновки містить постанова Верховного Суду від 10 вересня 2025 року в справі № 712/2145/24 (провадження № 61-7760св25).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Указані висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову

в частині відшкодування майнової шкоди є подібними до обставин цієї справи, так як не встановлено обставин втрати можливості отримання виконання рішень судів у виконавчому провадженні.

Дарницький районний ВДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві 07 червня 2021 року змінив назву на Дарницький районний ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що не впливає на обов`язок цього органу державної виконавчої служби примусово виконувати судові рішення в межах власного виконавчого округу.

Доказів протилежного позивач не надав.

У пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» , на який посилається заявник, розтлумачено практику застосування статті 87 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), який втратив чинність 05 січня 2017 року та, відповідно, не регулює спірні правовідносини.

Крім того, наведена норма передбачала, що стягувач має право звернутися з позовом до юридичної особи, зазначеної у статті 3 цього Закону, яка зобов`язана здійснити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини такої юридичної особи. Збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Тобто стаття 87 Закону № 606-XIV не є правовою підставою автоматичного покладення на державу обов`язку відшкодувати присуджену з боржника, але не стягнуту внаслідок бездіяльності виконавчої служби суму. ОСОБА_1 помилково трактує зміст наведеної норми.

Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що заявив про відшкодування матеріальної, а не майнової шкоди, однак відповідно до статей 1166, 1173, 1174 ЦК України відшкодовується саме майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, їх посадовими та службовими особами, що спростовує доводи касаційної скарги про розгляд судами вимог, які не заявлялися.

Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтував вимоги щодо захисту права, тоді як юридична кваліфікація цих обставин у позовній заяві та інших заявах по суті справи не обмежує суд у виборі норм права для вирішення спору.Суди правильно кваліфікували спірні правовідносини та застосували відповідні норми права.

Стосовно відшкодування моральної шкоди, необхідно зазначити таке.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine), заява № 29979/04; рішення від 22 листопада 2005 року в справі «Антоненков та інші проти України» (Antonenkov and others v. Ukraine), заява № 14183/02).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про завдання моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Під час вирішення таких спорів слід виходити з того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно?наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Такі висновки викладено в постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 607/11835/22 (провадження № 61-6708св23).

У справі, яка переглядається, суди, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, врахувавши тривалість невиконання судових рішень, характер допущеної посадовими особами виконавчої служби бездіяльності та обсягу неправомірних дій державних виконавців, характер й глибину завданих ОСОБА_1 моральних страждань, виходячи із засад розумності та справедливості, обґрунтовано виснували про часткове задоволення позову та стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. Також зазначили, що під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди врахували тривалість невиконання рішення суду.

Устатті 13 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) зазначено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Однак стаття 13 Закону № 266/94-ВР стосується відшкодування моральної шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, що виключає подібність із спірними правовідносинами про відшкодування шкоди, завданої органом виконавчої служби.

У спірній категорії справ розмір відшкодування моральної шкоди не обумовлений співвідношенням з мінімальним розміром заробітної плати (чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян) та визначається відповідно до загальних засад доказування з урахуванням розумності і справедливості, що й здійснено судами в цій справі.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) сформульовано правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не впливають на висновки судів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 червня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська