Провадження № 2/761/3471/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Савчук Ю.Н.

при секретарі: Фортуні М.А.,

за участі: представника відповідача Осінського Р.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської державної академії декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука про стягнення заробітної плати та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Київської державної академії декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука про стягнення заробітної плати та моральної шкоди

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що працювала в Київській державній академії декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука на посаді старшого викладача кафедри рисунка до 09 червня 2024 року. Зазначає, що її було звільнено з посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору, що підтверджується наказом № 95-к від 04 червня 2024 року. На її переконання, відповідач не здійснив повний розрахунок у день звільнення й не виплатив заробітну плату за травень, червень та липень 2024 року, а також інші належні виплати. Вважаючи дії відповідача незаконними, позивач просить суд стягнути з відповідача 21 278,07 грн, які, на її думку, становлять заборгованість із заробітної плати, а також 20 000 грн моральної шкоди, яку вона обґрунтовує моральними переживаннями, спричиненими протиправною поведінкою роботодавця.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.04.2025 року було відкрито провадження по даній справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення ( викликом) сторін та призначено судове засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.09.2025 року було заяву представника позивача ОСОБА_3 про збільшення розміру позовних вимог залишено без розгляду.

Позивач в судове засідання не з`явися, про час, дату та місце розгляди справи повідомлений в установленому законом порядку. Надав заяву про розгляд справи за її відсутності зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У поданому відзиві на позовну заяву зазначено, що ОСОБА_1 працювала на підставі строкового трудового договору до 09.06.2024 року, що підтверджується наказом № 286-к від 06.09.2023 року. 26.04.2024 року позивач подала заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати з 13.05.2024 по 09.06.2024 року. Ця відпустка була надана наказом Академії № 86-к від 16.052024 року. У зв`язку з цим у травні 2024 року позивач фактично відпрацювала 12 календарних робочих днів із 23, а в червні 2024 року не відпрацювала жодного дня, заробітна плата за фактично відпрацьований час у травні була нарахована у розмірі 5 550,97 грн. Крім того, при звільненні позивачу було нараховано та виплачено 12 048,27 грн. компенсації за невикористану щорічну основну відпустку. Всі зазначені виплати підтверджуються інформаційною довідкою Академії № 52 від 14.07.2025 року, а також платіжними інструкціями № 387 та № 391 від 07.06.2024 року. Також відповідач наголошує, що у липні 2024 року позивач уже не перебувала у трудових відносинах з відповідачем, а тому вимога про стягнення заробітної плати за липень 2024 року є неправомірною. Також представник відповідача зазначає, що позивач не надала жодного документального підтвердження того, що ці кошти не були зараховані на її банківський рахунок, зокрема - виписок з банку за відповідні періоди.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди відповідач зазначив, що позивач не довела ні протиправності дій відповідача, ні заподіяння будь-яких страждань, ні причинно-наслідкового зв`язку між нібито діями відповідача та моральною шкодою. Вказана сума моральної шкоди позивачем взагалі не обґрунтована жодними розрахунками, медичними висновками або іншими доказами.

Суд, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 була прийнята на роботу до Київської державної академії декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука за строковим трудовим договором з 07.09.2023 по 09.06.2024 на посаду старшого викладача кафедри рисунку (1,0 окладу 9633 грн. 69 коп.), що підтверджується наказом від 06.09.2023 р. № 286-к «Про прийняття на роботу ОСОБА_2 ».

Також, з матеріалів справи вбачається, що 26.04.2024 року ОСОБА_1 подала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати з 13.05.2024 по 09.06.2024 року. Наказом від 16.05.2024 № 86-к «Про надання відпустки без збереження заробітної плати» ОСОБА_1 було надано відпустку без збереження заробітної плати з 13.05.2024 по 09.06.2024.

На підставі Наказу від 04.06.2024 р. № 95-к «Про звільнення з роботи працівників» ОСОБА_1 , була звільнена з роботи 09.06.2024 у зв`язку із закінченням строку трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Верховним Судом в постанові від 16 листопада 2020 року, справа № 753/5107/18, сформульовано правовий висновок, згідно якого припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частиною першою статті 36 КЗпП України.

Чинним трудовим законодавством України не передбачено обов`язку власника повідомляти працівника про закінчення дії строкового трудового договору.

Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна зі сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору у зв`язку з закінченням його строку. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв`язку з закінченням строку.

Як зазначила позивач, при звільненні з нею не було проведено повний розрахунок, у зв`язку з чим просила стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 21 278,07 грн. за період роботи травень-липень 2024 року, на що слід зазначити наступне.

Згідно ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст.30 Закону України «Про оплату праці», при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації здійснюється в день звільнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком.

В матеріалах справи наявна Інформаційна довідка про здійснення нарахування, відрахування та виплати заробітної плати від 14.07.2025 № 52, зі змісту якої вбачається наступне: за травень 2024 року з 23 робочих днів ОСОБА_1 відпрацювала 12 днів, за що було нараховано 5550,97 грн., відповідно до платіжної інструкції № 387 від 07.06.2024 позивачу була перерахована заробітна плата та проведена казначейством 08.06.2024 року; за червень 2024 року з 22 робочих днів ОСОБА_1 не відпрацювала жодного, за дні невикористаної щорічної основної відпустки при звільнені було нараховано 12 048,27 грн., відповідно до платіжної інструкції № 391 від 07.06.2024 було перераховано компенсацію за дні невикористаної щорічної основної відпустки при звільнені та проведено казначейством 08.06.2024.

Отже, дослідивши матеріали справи суд встановив, що нарахування заробітної плати та компенсації позивачу відповідають відпрацьованому часу та вимогам законодавства. Розрахункові документи підтверджують, що всі необхідні виплати були проведені до дня звільнення, що повністю відповідає вимогам ст. 116 КЗпП України.

Водночас позивач не подала жодних доказів, які б підтверджували її твердження про ненадходження коштів на банківський рахунок, а наданий нею документ «Повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні» не може підтверджувати факт невиплати чи заборгованості, оскільки він лише інформує про обсяг нарахувань, а не відображає факт розрахунку чи його відсутності.

Суд також зазначає, що в позовній заяві міститься вимога про стягнення заробітної плати за липень 2024 року, але будь-яких правових підстав для такої вимоги позивач не навела, і судом встановлено, що дійсно трудові відносини між сторонами були припинені ще 09 червня 2024 року.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд прийшов до висновку, що позивач не довела наявності будь-якої заборгованості перед нею з боку відповідача. Натомість відповідач надав належні та допустимі докази, які підтверджують факт повного розрахунку з позивачем у день звільнення.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди в сумі 20000 грн., суд виходить з таких норм чинного законодавства.

Позивач зазначає, що внаслідок протиправних дій відповідача, їй було завдано моральної шкоди, вона була змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини, зазнала душевних страждань, наслідком яких стало погіршення фізичного та духовного стану.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Порядок та правові підстави відшкодування моральної шкоди визначаються статтею 23 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості

У пунктах 49-51 постанови Великої Палати Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зазначено, що: «виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18) зазначено, що «тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.».

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2021 року у справі № 766/21131/18 (провадження № 61-18770св19), аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Протиправною вважається така поведінка особи, яка порушує приписи закону чи іншого нормативного акта, або виявилася у невиконанні чи неналежному виконанні договірного зобов`язання.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Позивачем не доведено протиправність дій відповідача, оскільки ним були при проведенні розрахунків із позивачем не було порушено вимог чинного трудового законодавства, а відтак такий обов`язковий елемент складу цивільно-правового правопорушення, як протиправність дій, відсутній.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що за обставин, що склалися, на даний час позивачем належними та допустимим доказами не доведено обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог про відшкодування моральної шкоди, а тому в задоволенні позовної заяву в частині відшкодування моральної шкоди також слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Керуючись статтями 5, 10, 12-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, т. ст. 38, 21 47, 94, 97, 116, КЗпП України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Київської державної академії декоративно-прикладного мистецтва і дизайну імені Михайла Бойчука про стягнення заробітної плати та моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 02.12.2025 року.

Суддя: