Дата документу 12.12.2025
Справа № 501/4871/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 року Чорноморський міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом ОСОБА_1

до

відповідача: ОСОБА_2

предмет та підстави позову: про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача - адвокат Дубінчук Ж.М.

відповідач ОСОБА_2 ,

представник відповідача - адвокат Латій О.В.

В С Т А Н О В И В:

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

26.11.2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд:

- зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 та малолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 ;

- вселити ОСОБА_1 з малолітніми дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в квартиру АДРЕСА_2 ;

- встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :

Передати в користування ОСОБА_1 з урахуванням інтересів малолітніх дітей: жилу кімнату - 9,2 кв.м., жилу кімнату - 11,5 кв.м., жилу кімнату - 11,7 кв.м., лоджію;

- передати в користування відповідачу ОСОБА_2 жилу кімнату площею 17,0 кв.м. з балконом;

- інші приміщення - кухня, коридор, ванна кімната, туалетна кімната, шафа залишити в загальному користуванні;

- зобов`язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від замків на вхідних дверях квартири АДРЕСА_3 ;

- стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 всі витрати, пов`язані зі зверненням до суду.

Позов обгрунтовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, у період якого народилось двоє дітей. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати з матір`ю.

У період шлюбу сторонами за договором купівлі-продажу придбана квартира АДРЕСА_1 в рівних частках.

Позивач стверджує, що через агресивну поведінку відповідача, позивачка вимушена була разом з малолітніми дітьми вийти з квартири, але через тиждень увійти вона не мала можливості, оскільки її ключі не підходили до замків вхідної двері, в квартирі перебувала стороння жінка. Відповідач проживає в квартирі самостійно. Позивачка вимушена орендувати житло для себе та дітей.

Відповідач ОСОБА_2 08.01.2025 надав до суду відзив на позов (а.с.40-46), просить суд задовольнити позов ОСОБА_1 частково і встановити порядок користування квартирою. У відзиві відповідач заперечує факт перешкоджання позивачці та дітям користуватись спірною квартирою, вказує на те, що позивачка сама покинула квартиру з дітьми, замки не змінював, між сторонами вирішувалось питання щодо продажу спірної квартири, у зв`язку з чим позивачка безперешкодно за її бажанням відвідувала квартиру, що підтверджується смс-перепискою між сторонами.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Дубінчук Ж.М. підтримали позов, просили суд задовольнити його в повному обсязі.

ОСОБА_1 пояснила, що вона має доступ до спірної квартири, але між сторонами склались конфліктні відносини, які переростають у спори, у зв`язку з чим їй потрібно рішення суду, щоб мати законні підстави користування вказаною квартирою.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Латій О.В., заперечували проти задоволення позову в частині усунення перешкод та вселення до спірної квартири, посилаючись на відсутність предмету спору в цій частині, не заперечували проти встановлення порядку користування квартирою.

Відповідач ОСОБА_2 пояснив суду, що ніколи не перешкоджав позивачці в доступі до квартири, замки не змінював, надав під час розгляду справи в суді дублікати тих самих ключів, які й були у позивачки, остання на протязі всього часу мала можливість і заходила в квартиру на свій розсуд, брала речі, показувала покупцям, що підтверджується перепискою в месенджері. Пара розлучилась через те, що позивачка пішла до іншого чоловіка, з яким проживає до теперішнього часу. Конфлікт стався в 2024 році тоді, коли ОСОБА_1 під час відвідування спірної квартири застала в квартирі іншу жінку. Саме з цього часу позивачка звернулась до суду з відповідним позовом. Протягом розгляду справи позивачка не виявила намір повертатись у квартиру, хоча має таку можливість. Вважає, що спір між сторонами з приводу доступу до квартири та вселення відсутній. Щодо визначення порядку користування квартирою не заперечує.

ІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 26.11.2024 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.26).

Ухвалою судді Іллічівського міського суду Одеської області від 04.12.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с.32-31).

Ухвалою Іллічівського міського суду від 10.03.2025 долучено до матеріалів справи докази (а.с.79-80).

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 06.03.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.81).

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин

Судом встановлено, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 08 лютого 2023 року у справі №501/3043/22 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 20 липня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Іллічівського міського управління юстиції в Одеській області, актовий запис №300 (а.с.9-10).

У період шлюбу у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.11-12).

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 листопада 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині) належить квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 49,4 кв.м., загальною площею - 79,2 кв.м. (а.с.13-14).

Згідно з технічним паспортом квартира АДРЕСА_1 , - складається з чотирьох кімнат, у тому числі: 1-а кімната - 11,5 кв. м, 2-а кімната - 11,7 кв. м, 3-я кімната - 9,2 кв. м, 4-та кімната - 17,0 кв.м, кухні площею 9,3 кв. м, ванна кімната - 2,8 кв. м, коридор - 11,5 кв. м, вбудована шафа площею 0,7 кв.м., балконом - 1,4 кв. м, лоджія площею 2,6 кв.м. (а.с.15-16).

Згідно з постановою Іллічівського міського суду Одеської області від 20 липня 2023 року у справі №501/2704/2023 ОСОБА_2 25.06.2023 вчинив відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_1 домашнє насильство психологічного характеру, а саме: нецензурно виражався у її адресу, погрожував фізичною розправою, за що притягнуто до адміністративної відповідальності шляхом накладення адміністративного штрафу (а.с.17).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 03.10.2024 спірна квартира зареєстрована за сторонами по 1/2 частці за кожним (а.с.18).

Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади місце проживання ОСОБА_1 та двох малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване за адресою спірної квартири (а.с.19-21).

Згідно з копією договору оренди житла від 18.08.2023 ОСОБА_1 орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до копії листа начальника ВП №1 ОРУП № 2 від 04.10.2024 за результатами розгляду повідомлення за № 11949 від 10.09.2024 опитано ОСОБА_2 , винесено терміновий заборонений припис (а.с.24).

З переписки між сторонами вбачається, що сторони проживають окремо, обговорюють питання продажу квартири та показу її потенційним покупцям, ОСОБА_1 періодично відвідує квартиру за відсутності відповідача (а.с.65-76).

Відповідно до листів начальника ВП № 1 ОРУП № 2 від 06.10.2025, 13.10.2025, 07.11.2025, адресованих ОСОБА_1 , заяви останньої від 21.08.2025, від 28.09.2025, від 06.10.2025 щодо конфлікту з колишнім чоловіком розглянуті. Роз`яснено звернутись до суду.

Із копії заяви ОСОБА_1 від 06.10.2025 до начальника відділу поліції №1 ОРУП №2, заявниця скаржиться на те, що колишній чоловік ОСОБА_2 та його співмешканка чинять психологічний тиск, ображають, принижують і погрожують заявниці.

Згідно копії розписки від 23.06.2025 ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 два ключа від замків вхідної двері спірної квартири

ІV. Оцінка Суду.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тобто, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном.

Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивачка ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_2 чинить їй та їх спільним дітям перешкоди у користуванні спірною квартирою. На підтвердження цих обставин позивачка надала докази звернення до органів поліції.

В свою чергу, суд звертає увагу на те, що у вказаних зверненнях по суті йде мова про образи та висловлювання нецензурною лайкою з боку відповідача, що свідчить про наявність між сторонами, як колишнім подружжям, неприязних (конфліктних) відносин.

Між тим, обставини саме перешкоджання ОСОБА_1 як співвласнику квартири у володінні та користуванні спірною квартирою з боку відповідача ОСОБА_2 у поданих стороною позивача доказах суд не вбачає.

Згідно зі статтею 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним (стаття 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Отже, за змістом зазначених норм права співвласник майна, яке знаходиться у спільній сумісній власності без виділення часток у натурі, має право на вільне користування зазначеним майном у повному обсязі та має право на усунення перешкод у такому користуванні у будь-який час.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником частини спірної квартири.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 , який є також власником частини спірної квартири, не заперечував проти користування та вселення співвласника ОСОБА_1 та їх дітей в квартиру.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 особисто підтвердила, що вона має доступ та можливість увійти та перебувати в спірній квартирі, але зазначила, що під час відвідувань позивачка стикається з неналежною поведінкою відповідача, яка виражається у нецензурних висловлюваннях та образах з його боку.

З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, суд зауважує, що рішення суду про вселення не вирішить проблему конфліктних відносин, які тривають між сторонами.

В свою чергу, доказів того, що позивачка не має можливості самостійно, без звернення до співвласника реалізувати свої права володіння та користування спірною квартирою, остання не надала, а тому у суду відсутні підстави вважати, що інший співвласник чинить перешкод у користуванні належною позивачу власністю.

Також, матеріалами справи підтверджено, та не заперечувалось позивачкою ОСОБА_1 , що остання отримала від відповідача ключі, про що склала відповідну розписку.

У зв`язку з цим, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача усунути перешкоди, вселення та зобов`язання останнього надати ключі від замків не підлягають задоволенню, оскільки між сторонами фактично існує спір щодо порядку користування спірним нерухомим майном.

Стосовно визначення порядку користування спірною квартирою суд керується наступним.

Згідно з технічним паспортом спірна квартира складається з чотирьох кімнат.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 03 жовтня 2018 року у справі №363/928/16 (провадження № 61-24395св18), від 26 травня 2021 року у справі №750/11539/18 (провадження № 61-15087св20), від 12 серпня 2021 року у справі №644/5579/19 (провадження №61-5255св20), від 08 вересня 2021 року у справі №761/44705/19 (провадження №61-10474св21), від 15 вересня 2021 року у справі №719/637/20 (провадження № 61-11437св21).

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначалося вище, статтею 150 ЖК України та статтею 383 ЦК України закріплено право власника квартири користуватись нею для особистого проживання та проживання членів його сім`ї.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.

За змістом положень ЦК України місцем проживання дитини є місце проживання її батьків, або одного із них.

У період шлюбу у позивача та відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилися донька ОСОБА_3 та син ОСОБА_3 .

Відповідно до частини четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Указана норма права не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц, провадження N 61-31705св18.

Отже, діти мають право користування житлом будь-якого з батьків.

У свою чергу, відповідач не заперечував проти встановлення запропонованого порядку користування квартирою, згідно з яким дві кімнати у спірному майні виділяються у користування дітям.

Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, визначивши характер спірних правовідносирин і з урахуванням кількості співвласників нерухомого майна, плану квартири, розміру житлової площі, наявності конфліктних відносин між сторонами справи, що унеможливило добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, з урахуванням позиції обох сторін, суд вважає за доцільне встановити порядок користування у спірній квартирі, зокрема: виділити у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 9,2 кв.м., малолітній ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 11,5 кв.м., малолітньому ОСОБА_3 - житлову кімнату площею 11,7 кв.м. з лоджією площею 2,6 кв.м., ОСОБА_2 - житлову кімнату площею 17,0 кв.м.

Інші приміщення (кухня, коридор, ванна кімната, туалетна кімната, шафа) залишити в загальному користуванні.

Такі висновки узгоджуються з судовою практикою Верховного Суду України та Верховного Суду, яка є сталою та сформованою.

Отже, позов підлягає частковому задоволенню.

Обґрунтовуючи дане судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених сторонами по справі в обґрунтування власних правових позицій, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При пред`явленні позову позивачкою сплачено судовий збір в загальній сумі 4844,80 грн. (а.с.1-2).

З врахуванням часткового задоволення позову, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст.2, 5, 10-13, 18, 141, 158, 258-259, 263 Цивільного-процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :

- передати в користування ОСОБА_1 з урахуванням інтересів малолітніх дітей: жилу кімнату - 9,2 кв.м., жилу кімнату - 11,5 кв.м., жилу кімнату - 11,7 кв.м., лоджію;

- передати в користування відповідачу ОСОБА_2 жилу кімнату площею 17,0 кв.м. з балконом;

Інші приміщення (кухня, коридор, ванна кімната, туалетна кімната, шафа) залишити в загальному користуванні.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Чорноморського міського суду

Одеської області М.І.Петрюченко