ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 523/9452/14-ц

провадження № 61-1313св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача Литвиненко І. В.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на постанову Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О. у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2014 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк», банк) звернулося до суду із позовом в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у сумі

49 430,15 доларів США та 5 817, 84 грн, яка виникла станом на 28 січня 2014 року.

Позовна заява мотивована тим, що 08 вересня 2006 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 29 000 доларів США зі сплатою 11,5% річних з кінцевим строком повернення 08 вересня 2013 року. В забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредитних коштів, цього ж дня між сторонами був укладений договір застави транспортного засобу - належного відповідачу автомобіля Chrysler Sebring, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24 листопада

2014 року позовні вимоги банку були задоволені повністю.

Суворовський районний суд м. Одеси ухвалою від 26 травня 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишив без задоволення.

Апеляційний суд Одеської області рішенням від 27 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, заочне рішення від 24 листопада

2014 року змінив в частині визначення розміру пені, суми боргу.

Верховний Суд постановою від 10 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси

від 24 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області

від 27 вересня 2016 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

У листопаді 2019 року банк звернувся до суду з заявою про зменшення позовних вимог, посилаючись на те, що у зв`язку з реалізацією заставного майна, сума заборгованості за кредитним договором відповідно до розрахунку від 11 листопада 2019 року становить 45 651,05 доларів США та 4 500 грн, з яких: заборгованість по сумі кредиту - 25 442,58 доларів США; заборгованість за відсотками -

10 411,49 доларів США; пеня за прострочений основний борг по кредиту та за прострочені відсотки - 6 657,16 доларів США; розмір 3 % річних по простроченому основному боргу - 2 291,93 доларів США; розмір 3 % річних по прострочених відсотках - 937,89 доларів США; заборгованість за комісією - 4 500 грн (а. с. 209-215,

том 1).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 03 серпня 2022 року позовну заяву задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором від 08 вересня 2006 року № 5668, яка станом на 11 листопада 2019 року складає 45 651,05 доларів США та 4 500 грн, а саме: заборгованість по сумі кредиту - 25 442,58 доларів США; заборгованість за відсотками - 10 411,49 доларів США; пеня за прострочений основний борг за кредитом та за простроченими відсотками -

6 657,16 доларів США; 3 % річних за простроченим основним боргом -

2 291,93 доларів США; 3 % річних за простроченими відсотками -

937,89 доларів США; заборгованість за комісією - 4 500 грн.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» судовий збір у розмірі

3 654 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог місцевий суд вважав, що зазначені вимоги є доведеними та обґрунтованими, підстави для застосування позовної давності до заявлених вимог у повному обсязі або частково відсутні.

Одеський апеляційний суд постановою від 05 грудня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2022 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов АТ «Ощадбанк» задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором від 08 вересня 2006 року № 5668 у розмірі 17 882,41 доларів США в тому числі: заборгованість за кредитом - 12 392 доларів США; заборгованість за відсотками - 2 207,72 доларів США; пеня за прострочений основний борг по кредиту та за прострочені відсотки - 1 967,51 доларів США; 3% річних по простроченому основному боргу - 1 116,30 доларів США; 3 % річних по прострочених відсотках - 198,88 доларів США.

В решті вимог - відмовив.

Компенсував АТ «Ощадбанк» судовий збір у розмірі 1 315,44 грн в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Решту судових витрат відніс за рахунок держави.

Апеляційний суд не погодився із висновками місцевого суду, який вважав, що для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та для вирішення питання щодо списання залишку заборгованості за кредитом строк давності, про застосування якого заявив представник відповідача, позивач не пропустив позовну давність щодо всієї заявленої суми стягнення у повному обсязі і тому задовольнив заявлені вимоги повністю.

Вказав, що відповідно до умов кредитного договору на позичальника покладене зобов`язання здійснювати погашення кредиту щомісячними рівними платежами в сумі 346 доларів США та останній місячний платіж в межах строку кредитування

282 долари США, а також щомісячно сплачувати відсотки за користування кредитом, а у випадку неналежного виконання зобов`язань - сплатити штрафні санкції на першу вимогу банку.

До суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором позивач звернувся вперше 27 червня 2014 року - вже після спливу строку кредитування

08 вересня 2013 року. Тобто звернення до суду з позовом відбулось в межах загальної позовної давності та спеціальної позовної давності по відношенню до остаточного строку виконання зобов`язання за кредитним договором - 08 вересня 2013 року.

Апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про те, що подання до банку 03 вересня 2013 року за 5 днів до спливу строку кредитування за кредитним договором заяви про добровільну передачу банку предмета застави - автомобіля, для подальшої реалізації з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором та для вирішення питання щодо списання залишку заборгованості за кредитом, є доказом переривання позовної давності.

До цього позовна давність за тілом кредиту була перервана шляхом здійснення відповідачем 07 жовтня 2007 року оплати у розмірі 103,76 доларів США, а за процентами за користування кредитом - у період з 25 грудня 2007 року до 01 січня 2008 року - здійсненням оплати у розмірі 700 доларів США (а. с. 11; 14, том 1).

Врахувавши, що позовна давність за вимогами про стягнення заборгованості за тілом кредиту та за процентами становить 3 роки, заборгованість за тілом кредиту та за процентами розраховується за три роки, які передували перериванню позовної давності 03 вересня 2013 року, тобто за період з 03 вересня 2010 року по 03 вересня 2013 року (36 місяців або 1 096 днів).

Вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка розрахована позивачем до 03 вересня 2010 року, апеляційний суд вважав такими, що задоволенню не підлягають у зв`язку з пропуском позовної давності.

Що стосується вимог про стягнення заборгованості розрахованої після 03 вересня 2010 року апеляційний суд вважав, що оскільки переривання позовної давності відбулося за 5 днів до спливу строку кредитування, то розрахунок заборгованості тіла кредиту, що підлягає стягненню охоплюється останніми трьома роками або

36 місяцями (1 096 днями), що передували перериванню позовної даності, який майже співпадає зі спливом строку кредитування.

Заборгованість за тілом кредиту розраховується наступним чином: 346 *35 місяців + 282*1 місяць = 12 392 долари США.

Заборгованість за процентами за користування кредитом розраховується

з 03 вересня 2010 року до 08 вересня 2013 року в доларах США виходячи з процентної ставки 11,5% річних із суми заборгованості за кредитом, яка підлягає стягненню з урахуванням позовної давності.

З сумарної заборгованості нараховується пеня за договірною ставкою 0,05 % в день з деталізацією наростаючого залишку заборгованості за тілом кредиту та процентами щомісячно протягом строку кредитування за останні 12 місяців, що передували перериванню позовної давності 03 вересня 2013 року.

Крім того апеляційний суд вказав, що, уточнюючи позовні вимоги у листопаді

2019 року банк просив стягнути в межах за 3 роки 3% річних за прострочення платежів за тілом кредиту та за процентами за користування кредитом в порядку приписів частини другої статті 625 ЦК України за період з 11 листопада 2016 року до 11 листопада 2019 року, тобто після спливу строку кредитування.

Апеляційним суд застосував позовну давність до заборгованості за тілом кредиту та за процентами за користування кредитом і вирахував, що заборгованість, яка підлягає стягненню за тілом кредиту становить 12 392 доларів США та за процентами 2 207,72 доларів США, то відповідно з даних складових розраховується і 3% річних:

12 392 * 1096 днів * 3% : 365 = 1 116,30 доларів США та відповідно

2 207,72 * 1096 * 3 % : 365 = 198,88 доларів США.

У задоволенні вимог про стягнення комісії за супроводження кредиту у розмірі

4 500 грн апеляційний суд відмовив, оскільки вважав, що відсутні підстави для задоволення вимог про стягнення такої комісії.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У січні 2024 року представник АТ «Ощадбанк» адвокат Шидерова Н. С. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року в якій просила оскаржену постанову скасувати, а рішення місцевого суду залишити в силі.

Наведені у касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Представник заявника вважає, що апеляційний суд не врахував правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 27 квітня 2016 року у справі

№ 3-269гс16, від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16, а також не надав належної оцінки розрахунку заборгованості, який був виконаний позивачем.

Зазначає, що стягувач звернувся до суду в межах строків звернення з позовом, адже з моменту добровільної передачі боржником автомобіля для реалізації в рахунок погашення боргу минуло менше року, що свідчить про помилковість висновків апеляційного суду про пропуск банком позовної давності щодо частини заявлених вимог.

Здійснивши розрахунок заборгованості за процентами щодо кожного щомісячного ануїтентного платежу, апеляційний суд не врахував, що позичальник отримав у користування 29 000 доларів США, і відповідно до розрахунку позивача розмір заборгованості у період часу з 09 вересня 2010 року по 03 вересня 2013 року становив 26 920,32 долари США, за які і позичальник повинен був сплачувати відсотки.

Вважає, що нарахування судом апеляційної інстанції відсотків на кожний ануїтентний платіж окремо в межах позовної давності не відповідає правовій природі позики та положенням діючого законодавства, адже позичання коштів є одиничним юридичним фактом.

Представник заявника також зазначає, що він не погоджується із здійсненим апеляційний судом розрахунком заборгованості, адже умовами кредитного договору передбачено обов`язок позичальника повернути кредит у сумі 29 000 доларів США.

Також зауважує, що банк правильно нарахував пеню у розмірі 6 657,16 доларів США за період часу з 21 вересня 2012 року до 20 вересня 2013 року, тобто один рік з урахуванням строків давності.

Банк також правильно розрахував 3 % річних за простроченим боргом у сумі

2 291,93 долари США за період з 11 листопада 2016 року до 11 листопада 2019 року та 3 % річних за простроченими відсотками за період з 11 листопада 2016 року

до 11 листопада 2019 року, а відтак апеляційний суд неправильно застосував позовну давність і відповідно неправильно здійснив розрахунок 3 % річних, у свою чергу не врахувавши правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах

від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня

2018 року у справі № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справі № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого

2019 року у справі № 924/312/18 та від 14 грудня 2021 року у справі № 910/65/14.

В порушення норм процесуального права апеляційний суд не здійснив дослідження умов кредитного договору в частині правомірності встановлення комісії, адже пунктом 1.8 кредитного договору передбачено, що за надання банківських послуг позичальник сплачує банку комісійну винагороду за супроводження кредиту.

Відзив на касаційну скаргу інші учасники справи не подали

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 05 лютого 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Суворовського районного суду м. Одеси.

23 лютого 2024 року цивільна справа № 523/9452/14-ц надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 27 жовтня 2025 року справу призначив до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

08 вересня 2006 року ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління уклав договір № 5668 з ОСОБА_1 на отримання кредиту в сумі 29 000 доларів США строком до 08 вересня 2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,5 % річних.

Відповідно до п. 3.3 умов кредитного договору позичальник зобов`язався щомісячно здійснювати погашення кредиту у розмірі 346 доларів США (останній щомісячний платіж перед закінченням строку договору - 282 долара) та сплачувати нараховані банком проценти шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань за процентною ставкою 11,5 річних (а. с. 4-6, том 1).

Для забезпечення виконання кредитного зобов`язання ВАТ «Державний ощадний банк» та ОСОБА_1 08 вересня 2006 року уклали договір застави транспортного засобу - автомобіля марки Сhrysler Sebring, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . (а. с. 7-9, том 1).

03 вересня 2013 року представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_2 звернувся до ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Одеського обласного управління з заявою про добровільну передачу банку одного комплекту ключів та двох сервісних книжок для реалізації транспортного засобу типу легковий седан, марки Сhrysler Sebring, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , кольору чорного, шасі (кузов, рамка, коляска) № НОМЕР_2 , реєстраційний номер - НОМЕР_1 , який є предметом застави для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 08 вересня 2006 року № 5668 та для вирішення питання щодо списання залишку заборгованості за кредитом (а. с. 56, том 1.

Відповідно до розрахунку позивача від 11 листопада 2019 року заборгованість за кредитним договором від 08 вересня 2006 року № 5668 складає 45 651,05 доларів США та 4 500 грн, а саме: заборгованість по сумі кредиту - 25 442,58 доларів США; заборгованість за відсотками - 10 411,49 доларів США; пеня за прострочений основний борг по кредиту та за прострочені відсотки - 6 657,16 доларів США; розмір 3 % річних по простроченому основному боргу - 2 291,93 доларів США; розмір 3 % річних по прострочених відсотках - 937,89 доларів США; заборгованість за комісією - 4 500 гривень (а. с. 26-32, том 1).

31 липня 2015 року до банку надійшли кошти від реалізації заставного майна - автомобіля Сhrysler Sebring, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 3 949,84 доларів США, які були зараховані на погашення прострочених відсотків та враховані у розрахунку заборгованості від 11 листопада 2019 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка за своєю правовою природою володіє акцесорним характером і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі

№ 723/304/16-ц сформований правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Апеляційний суд вказував, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Апеляційний суд також вказав, що до частини вимог позовна давність спливла. Крім того, право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду колегія суддів не може з огляду на таке.

З матеріалів справи відомо та апеляційний суд встановив, що відповідно до

п. п. 3.3.3. кредитного договору від 08 вересня 2006 року № 5668 на позичальника покладене зобов`язання здійснювати погашення кредиту щомісячними рівними платежами в сумі 346 доларів США та останній місячний платіж в межах строку кредитування 282 долари США, а також щомісячно сплачувати відсотки за користування кредитом, а у випадку неналежного виконання зобов`язань - сплатити штрафні санкції на першу вимогу банку.

Апеляційний суд встановив, а представник позивача не заперечив, що кредитний договір від 08 вересня 2006 року № 5668 по суті є споживчим. До суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором позивач звернувся 27 червня 2014 року - вже після спливу строку кредитування - 08 вересня 2013 року.

Встановивши, що умовами кредитного договору повернення кредиту та сплата процентів деталізовані періодичними щомісячними платежами, апеляційний суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Врахувавши, що позовна давність за позовними вимогами про стягнення заборгованості за тілом кредиту та за процентами становить 3 роки, апеляційний суд дійшов висновку, що заборгованість за тілом кредиту та за процентами розраховується за три роки, які передували перериванню строку давності -

03 вересня 2013 року, тобто за період з 03 вересня 2010 року по 03 вересня 2013 року (36 місяців або 1 096 днів).

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції Верховний Суд погодитись у повній мірі не може з огляду на наступне.

З доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості відомо, що відповідач ОСОБА_1 сплатив: 28 вересня 2007 року 103,78 доларів США (а. с. 11, том 1), а

25 грудня 2007 року - 700 доларів США (а. с. 14, том 1).

Крім того з долученого представником позивача до заяви про зменшення позовних вимог розрахунку заборгованості відомо, що 02 лютого 2012 року було здійснене погашення суми простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 345,24 долари США, 01 березня 2012 року також було здійснене погашення суми простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 345,24 долари США, а 05 квітня 2011 року було здійснене погашення суми прострочених процентів у розмірі 283,44 долари США

(а. с. 211, 212 (зворотня сторона), том 1).

Матеріалами справи також підтверджено, що 03 вересня 2013 року представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_2 звернувся до АТ «Ощадбанк» із заявою в якій просив прийняти предмет застави - автомобіль Chrysler Sebring,

2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та після його реалізації розглянути питання про списання залишку заборгованості за кредитним договором від 08 вересня 2006 року № 5668 (а. с. 56, том 1).

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Апеляційний суд встановив та вказував, що позовна давність за тілом кредиту була перервана шляхом здійснення відповідачем 07 жовтня 2007 року оплати у розмірі 103,768 доларів США, а за процентами за користування кредитом - у період

з 25 грудня 2007 року до 01 січня 2008 року - здійсненням оплати у розмірі

700 доларів США.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що спочатку відповідач (28 вересня 2007 року, 25 грудня 2007 року, 02 лютого 2012 року, 01 березня 2012 року та

05 квітня 2011 року) вчинив дії про визнання боргу, а потім представник відповідача фактично вчинив дії, які свідчать про визнання всієї суми боргу, яка утворилась до моменту вчинення юридично значимої дії - звернення із заявою від 03 вересня

2013 року на що суд апеляційної інстанції увагу не звернув.

Звернення із позовом у цій справі відбулось 27 червня 2014 року, тобто в межах строку давності, який почав свій відлік після його останнього переривання, яке мало місце 03 вересня 2013 року.

З огляду на викладене колегія суддів вважає прийнятними арґументи касаційної скарги представника АТ «Ощадбанк» про те, що висновки апеляційного суду про наявність підстав для застосування позовної давності у межах трьох років та здійснений апеляційний судом розрахунком заборгованості неправильні.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі

№ 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) вказано, що:

29. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

31. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.

32. Тим не менше, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що немає підстав вважати умову конкретного кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом нікчемною ані з огляду на приписи статті 21 Закону №1023-XII у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, ані з огляду на приписи статті 228 ЦК України. Ця умова є недійсною як оспорювана.

36. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що практику застосування наведених приписів під час вирішення питання про недійсність (оспорюваність, нікчемність) умови про плату (комісію) за управління кредитом (за обслуговування кредиту), інші подібні платежі у договорах про споживчий кредит треба формувати на підставі сукупного аналізу законодавства, чинного на момент укладення відповідного договору, з урахуванням його неодноразової зміни:

36.2. З 13 січня 2006 року також почали діяти нові редакції: статті 18 Закону № 1023-XII, яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача(частина друга статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті);

36.3. 10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила № 168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року.

У постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 464/6785/14-ц (провадження № 61-21405св21) зазначено, що на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялися і банком не надавалися та за дії, які банк здійснює на власну користь або які споживач здійснює на користь банку, або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Такі платежі не випливають із суті договору кредиту (стаття 1054 ЦК України), оскільки надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком банку, тому їх встановлення в договорі про споживчий кредит суперечить закону, що є підставою для визнання недійсними умов кредитного договору в частині сплати такої комісії (плати, винагороди) згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України та частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку плати за ініціювання кредиту, визначеної у пункті 9.8 договору, належить визнати недійсним згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України та частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів, оскільки така плата є несправедливою умовою кредитного договору та фактично є платою споживача за дії банку щодо встановлення правовідносин (укладення кредитного договору), які банк не має права встановлювати.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача комісії за супроводження кредиту також, а також відхиляє арґумент касаційної скарги про те, що в порушення норм процесуального права апеляційний суд не здійснив дослідження умов кредитного договору в частині правомірності встановлення комісії, адже пунктом 1.8 кредитного договору передбачено, що за надання банківських послуг позичальник сплачує банку комісійну винагороду за супроводження кредиту.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України, передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У відповідності до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Уточнивши позовні вимоги у листопаді 2019 року банк просив стягнути з відповідача за 3 роки 3 % річних за прострочення платежів за тілом кредиту та за процентами за користування кредитом в порядку частини другої 625 ЦК України за період

з 11 листопада 2016 року до 11 листопада 2019 року, тобто після спливу строку кредитування.

Апеляційний суд застосував позовну давність до заборгованості за тілом кредиту та за процентами за користування кредитом і вирахував, що заборгованість, яка підлягає стягненню за тілом кредиту становить 12 392 доларів США та за процентами 2 207,72 доларів США, а тому відповідно з цих складових розраховується і 3 % річних: 12 392 * 1096 днів * 3 % : 365 = 1 116,30 доларів США та відповідно

2 207,72 * 1096 днів * 3 % : 365 = 198,88 доларів США.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким розрахунками апеляційного суду, адже за базу обрахування 3 % річних апеляційний суд помилково прийняв заборгованість тілом кредиту у розмірі 12 392 доларів США замість 25 442,58 доларів США та за процентами 2 207,72 доларів США замість 10 411,49 доларів США.

З огляду на те, що Верховний Суд вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо сум заборгованості за тілом кредиту та процентами з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних у розмірі 2 291,93 долари США - за простроченим основним боргом та 937,89 доларів США - за простроченими процентами.

З огляду на викладене колегія суддів вважає також обґрунтованими і доводи касаційної скарги представника банку про те, що апеляційний суд неправильно здійснив розрахунок 3 % річних.

Як вже зазначалось вище спеціальна позовна давність застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18),

від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18),

від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом із тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З матеріалів справи відомо, що сторони погодили строк кредитування, який визначили з 08 вересня 2006 року по 08 вересня 2013 року.

З розрахунку позивача, долученого до заяви про зменшення позовних вимог відомо, що позивач обрахував неустойку з 21 вересня 2012 року по 20 вересня 2013 року.

Таким чином, з урахуванням того, що строк виконання договору настав 08 вересня 2013 року підстави для обрахування пені за період з 08 вересня 2013 року

по 20 вересня 2013 року у позивача були відсутні.

З огляду на викладене розмір пені за період 21 вересня 2012 року по 08 вересня

2013 року повинен становити 6 329,74 доларів США, замість 6 567,16 доларів США обрахованих банком.

Касаційна скарга також містить арґумент про те, що апеляційний суд не врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц,

від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 27 квітня 2018 року у справі

№ 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня

2019 року у справі № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі

№ 924/312/18, від 14 грудня 2021 року у справі № 910/65/14 та від 16 травня

2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Посилання на неврахування апеляційним судом означених правових позицій Верховного Суду колегія суддів відхиляє, оскільки у наведених справах викладений загальний правовий висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань, якому висновки апеляційного суду не суперечать.

Щодо арґументу касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16, від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16, а також не надав належної оцінки розрахунку заборгованості, який був виконаний позивачем колегія суддів доходить таких висновків.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблений висновок про те, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

26 квітня 2017 року Верховний Суд України у справі № 3-1522гс16 сформулював правову позицію щодо обчислення перебігу позовної давності в спорах про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат після виконання боржником основного зобов`язання, згідно з якою внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

З огляду на зміст оскарженого судового рішення колегія суддів вважає аргумент заявника про неврахування висновків Верховного Суду України частково обґрунтованим також.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладені вище у цій постанові висновки колегія суддів вважає, що наявні підстави для зміни оскарженої постанови суду апеляційної інстанції в частині визначення розміру заборгованості за тілом кредиту, процентами, пенею та 3 % річних шляхом збільшення стягнутої з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованості; за тілом кредиту з 12 392 доларів США до 25 442,58 доларів США; за процентами з 2 207 доларів США до 10 411,49 доларів США; за пенею з

1 967,51 доларів США до 6 329,74 доларів США та 3 % річних - за тілом кредиту з 1 116,30 доларів США до 2 294,93 доларів США, за простроченими процентами - з 198,88 доларів США до 937,89 доларів США.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками касаційного перегляду касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а стягнута апеляційним судом сума заборгованості зміні шляхом збільшення її розміру до загальної суми 45 651,05 доларів США на користь АТ «Ощадбанк» підлягає компенсації судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 7 308 грн.

З матеріалів справи відомо, що відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 від 03 липня

2013 року та копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_4 від 07 жовтня

2013 року (а. с. 60, том 1).

Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю (пункт 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»).

Тобто судовий збір за розгляд цієї справи компенсується за рахунок держави.

Керуючись статтями 406, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року змінити.

Викласти абзац четвертий постанови Одеського апеляційного суду від 05 грудня

2023 року у такій редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором від 08 вересня

2006 року № 5668 у розмірі 45 413,63 доларів США в тому числі заборгованість за кредитом - 25 442,58 доларів США; заборгованість за процентами - 10 411,49 доларів США; пеня за прострочений основний борг по кредиту та за прострочені відсотки - 6 329,74 доларів США; розмір 3% річних по простроченому основному боргу -

2 291,93 доларів США; розмір 3 % річних по прострочених відсотках - 937,89 доларів США.»

Постанову Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року в частині вирішення питання розподілу судових витрат скасувати.

Компенсувати Акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» судовий збір у розмірі 7 308 (сім тисяч триста вісім) гривень за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті постанову Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

Є. В. Петров

В. В. Пророк