ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/10288/25

Провадження № 22-ц/820/2182/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретар: Шевчук Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 серпня 2025 року (суддя Карплюк О.І.) за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про зобов`язання до вчинення певних дій,

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 року звернулася в суд із позовом до АТ «Перший Український Міжнародний Банк», в якій просила суд зобов`язати відповідача скасувати нараховані комісійні платежі в розмірі 45301,33 грн., здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за кредитним договором як плату комісійних платежів в розмірі 3,99% з 10.09.2021 в рахунок погашення основного боргу за кредитним договором та повернути 20064,74 грн. надмірно сплачених коштів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10.09.2021 між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №801, відповідно до умов якого позивачка отримала кредит в сумі 70000 грн., за час існування кредитних відносин вона сплатила 115260,51 грн., тобто суму, що на 45252,29 грн. перевищує суму боргу. Відповідно до рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 січня 2025 року у справі №686/26719/24 за позовом АТ «Перший Український Міжнародний Банк» стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість у сумі 46487,36 грн. та судові витрати.

ОСОБА_1 сплачено 115260,51 грн., також 46487,36 грн. за рішенням суду, з яких 70000 грн. тіло кредиту. Тобто 115260,51 грн. + 46487,36 грн., що разом 121747,87 (насправді 161747,87) грн. - 70000 (тіло) дорівнює 51747,87 (насправді 91747,87 грн.), з яких 20064,74 грн. надмірно сплачених коштів.

Посилаючись на зазначене просила задовольнити позов.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 серпня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем позовних вимог, ні позивач, ні її представник не надали суду кредитний договір, укладений між сторонами 10.09.2021 року, доказів щодо сплати ОСОБА_1 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» грошових коштів в сумі 20064,74 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги і повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи. АТ «Перший Український Міжнародний Банк» незважаючи на рішення суду від 16.01.2025 року про відмову у стягненні заборгованості за комісією в розмірі 45301,33 грн., продовжує неправомірно нараховувати комісійні платежі. Нікчемні і відповідно, несправедливі по відношення до позичальниці умови кредитного договору від 10.09.2021 року щодо сплати позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів, за обслуговування кредитної заборгованості), має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк, що було встановлено рішенням Хмельницького мвіськрайонного суду від 16.01.2025 року , яке має преюдиційне значення, та чого не було враховано судом першої інстанції.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.

В судове засідання учасники по справі не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши доводи апеляційної скарги з підстав та у межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону повністю не відповідає.

Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 січня 2025 року справа №686/26719/24 за позовом АТ «Перший Український Міжнародний Банк» встановлено, що між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 10.09.2021 шляхом підписання заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб укладено кредитний договір № 801.

Відповідно до умов вказаного Договору позичальниці встановлено кредитний ліміт у сумі 70000 грн. строком на 24 місяців з дня надання кредитного ліміту та стандартною процентною ставкою 0,01 % річних, комісією 3,99 %.

При цьому, сторони погодили, що зі спливом вказаного кредитного ліміту дія Договору продовжується кожного разу на такий самий строк у разі відсутності заперечень будь-якої із сторін.

Підписанням Договору позичальниця беззастережно підтвердила, що приймає Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в повному обсязі з урахуванням умов надання всіх послуг, а також підтвердила, що ознайомлена із ДКБО, Тарифами банку та цілком згідна із ними.

Вказана Заява на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб разом із Паспортом споживчого кредиту із аналогічними умовами підписана відповідачем шляхом накладення власноручного підпису.

Як вбачається із розрахунку заборгованості за Договором № 801 від 10.09.2021, відповідачка свої зобов`язання до Договором не виконала, внаслідок чого у останньої перед позивачем утворилась заборгованість, що станом на 21.08.2024 в сукупному розмірі складає 91786,31 грн., з яких: 46479,14 грн. заборгованість за кредитом; 8,22 грн. заборгованість за процентами; 45298,95 грн.- заборгованість за комісією.

З метою досудового врегулювання спору АТ «ПУМБ» Бровко Н.Ф. 22.08.2024 за вих. № КНО-44.2.2/482 спрямовано повідомлення-вимогу про погашення заборгованості за Договором № 801 на загальну суму 91786,31 грн, яка залишена відповідачкою без реагування.

Рішенням суду у справі №686/26719/24, яке набрало законної сили, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 46487,36 грн. (за тілом кредиту та відсотками). В задоволені решти позовних вимог, про стягнення комісії в розмірі 45298,95 грн. відмовлено.

За розрахунком банку за зверненням ОСОБА_1 суми дострокового погашення кредиту на дату 06 березня 2025 року в тому числі складає 45295,84 грн. заборгованість за комісією, відсотки 5,49 грн., а всього 45301,33 грн. (а.с.8).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (близькі за змістом висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 910/12876/19).

Частиною третьою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У Рішенні від 01 листопада 2023 року № 9-р(ІІ)/2023 Конституційний Суд України дійшов висновку, що дієвий та ефективний захист прав споживачів є одним зі способів виконання державою її головного конституційного обов`язку - утверджувати й забезпечувати права і свободи людини (абзац перший підпункту 3.8 пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Частиною третьою статті 55 України «Про банки і банківську діяльність» (тут і далі - у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) передбачено, що банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку.

Принципи справедливості, добросовісності та розумності є фундаментальними засадами цивільного законодавства та основами зобов`язання (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України), спрямованими, зокрема, на реалізацію правовладдя та встановлення меж поведінки у цивільних відносинах. Добросовісність у діях їхнього учасника означає прагнення сумлінно використовувати цивільні права і сумлінно виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями, бездіяльністю шкоди правам та інтересам інших осіб.

З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 16 січня 2025 року, яке має преюдиційне значення для справи, що переглядається апеляційним судом, умови кредитного договору №801 від 10.09.2021 року в частині стягнення комісійних платежів у розмірі 3,99 %. визнано нікчемними, як такі що є несправедливими по відношенню до позичальника та спрямовані на погіршення його становища всупереч приписам чинного законодавства у звязку з чим відмовлено у стягненні комісії в розмірі .

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

Вимоги ОСОБА_1 щодо зобов`язання АТ «ПУМБ» скасувати нараховані комісійні платежі в розмірі 45301,33грн. підлягають задоволенню.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 641/76/17 (провадження № 61-12138св18) зроблено висновок про те, що позовна давність не поширюється на вимогу про визнання нікчемного правочину недійсним, оскільки рішення суду прийняте за таким позовом тільки констатує нікчемність правочину, адже його нікчемність встановлена законом. Натомість сутність вимоги про стягнення коштів, сплачених на виконання нікчемного правочину, не виключає застосування до неї позовної давності.

Відповідно до частини третьої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Представником банку в поясненнях на позовну заяву, зроблено заяву щодо застування строку позовної давності щодо застосування наслідків нікчемного правочину (а.с.31-32).

З огляду на нікчемність умов кредитного договору щодо в частині стягнення комісійних платежів у розмірі 3,99 %., колегія суддів вважає що позовні вимоги позивачки щодо зобов`язання банку здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за кредитним договором як плату комісійних платежів у розмірі 3,99 % з 10.09.2021 року слід задовольнити частково, із застосуванням наслідків спливу трирічного строку позовної давності щодо перерахунку боргу в частині сплати комісії, починаючи з 13.04.2022 року, тобто у межах платежів за три роки, що передували зверненню до суду.

Щодо вимог позивачки зобов`язати банк повернути їй надмірно сплачені кошти по кредиту в розмірі 20064 грн., то у задоволені таких вимог слід відмовити за їх недоведеністю.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Верховний Суд неодноразово роз`яснював, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, якими суд керувався під час задоволення грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (у цьому випадку - розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Наданий позивачем розрахунок надмірно сплаченої суми 20064,74 грн., належними та допустимими доказами не підтверджено, арифметичний розрахунок зроблений на припущеннях, з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму .

По справі апеляційним судом неодноразово оголошувалася перерва для з`ясування зазначеної обставини, однак ні позивачка, ні її представник в судове засідання не з`явилися.

Зважаючи на зазначене, рішення суду першої інстанції постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. АТ «ПУМБ» слід зобов`язати скасувати нараховані комісійні платежі в розмірі 45295,84 грн., здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_1 за кредитним договором №801 як плату комісійних платежів у розмірі 3,99% в рахунок погашення основного боргу з 13.04.2022 року. В решті позову слід відмовити.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу понесених позивачкою у суді першої інстанції.

Частиною 1 статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1-3 статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

На підставі частин 2, 3, 4 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (пункти 1, 2 частини 3 статті 141 ЦПК України).

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За матеріалами справи професійну правничу допомогу в суді першої інстанції ОСОБА_1 надавав адвокат Марцонь В.Б. відповідно до ордера серії ВХ №1040176 від 14.04.2025.

На підтвердження обставин надання правничої допомоги надано договір про надання юридичних послуг та правової допомоги від 11 квітня 2025 року (далі - Договір), укладений між адвокатом Марцонь В.Б. і Бровко Н.Ф.

У позовній заяві зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, у тому числі на правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

Відповідно до пункту 1. Договору предметом договору є захист інтересів клієнта у справі за позовом клієнта до АТ «Перший Український Міжнародний Банк».

У пункті 5 Договору передбачено, що сторони домовилися, що вартість послуг за цим договором складає 10000 грн., які сплачуються до вирішення справи по суті.

Згідно з описом наданих юридичних послуг у справі №686/10288/25: адвокатом Марцонь В.Б. було здійснено: підготовка до розгляду справи, аналіз фактичних обставин справи, формування доказів - 10 год. вартістю 2000 грн.; аналіз судової практики, надання юридичних консультацій -10 год. вартістю 2000 грн.; виготовлення копій документів, складання, оформлення, надсилання позовної заяви -10 год. вартістю 2000 грн.; складання інших процесуальних документів, пояснень, заперечень, витребування доказів, ознайомлення з доказами - 10 год. вартістю 2000 грн.; представництво інтересів позивача в суді, участь в режимі відеоконференції -10 год. вартістю - 2000 грн.

За матеріалами справи, адвокат Марцонь В.Б. приймав участь тільки у одному судовому засіданні 14.07.2025 року з 9-31 год. до 9-50 год. Не містять матеріали справи доказів щодо складання адвокатом інших процесуальних документів, пояснень, заперечень, витребування доказів, ознайомлення з доказами.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом реальних послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, пропорційності задоволених позовних вимог колегія суддів вважає, що на користь позивача підлягають відшкодуванню витрати на правову допомогу в суді першої інстанції у розмірі 2 000 грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатом послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони, пропорційності задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» скасувати нараховані комісійні платежі в розмірі 45295,84 грн., здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_1 за кредитним договором №4801 з 13.04.2022 року як плату комісійних платежів у розмірі 3,99% в рахунок погашення основного боргу.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 грудня 2025 року.

Судді: Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк