Провадження № 22-ц/ 812/2133/25 Суддя першої інстанції Семенова Л.М.,
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 грудня 2025 року м. Миколаїв Справа № 477/1681/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання Лівшенку О.С.,

за участі представниці відповідача Притули Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , на рішення Вітовського районного суду Миколаївської області від 26 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Семенової Л.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною трирічного віку,

В С Т А Н О В И В:

12 серпня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв її представник адвокат Ільїн О.В., звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дружину до досягнення дитиною трирічного віку.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 12 квітня 2025 року. У шлюбі народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

12 серпня 2025 року позивачка звернулась до Вітовського районного суду Миколаївської області з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину.

Донька ОСОБА_5 з народження проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , та повністю перебуває на її утриманні. Позивачка перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто.

Відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу позивачці, оскільки наразі проходить службу у Збройних Силах України та отримує дохід, проте ухиляється від свого обов`язку по утриманню дружини, яка перебуває у декретній відпустці. Дитина ще маленька і нерозривно пов`язана з матір`ю, позивачка не має змоги працевлаштуватися для утримання себе та дитини самостійно.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на дружину до досягнення дитиною трирічного віку, у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку відповідача, щомісячно, починаючи з 12 серпня 2025 року та до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку, а також витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Вітовського районного суду Миколаївської області від 26 вересня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 , на користь ОСОБА_1 кошти на її утримання у розмірі 1/6 частку з усіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 12 серпня 2025 року та до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трирічного віку.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 1 211.20 грн судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 8 000 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що з урахуванням потреб позивачки, на утриманні та вихованні якої знаходиться дитина, яка не досягла трирічного віку та потребує постійного материнського догляду, а також з можливостей відповідача, зокрема, його працездатності, а також наявності у нього малолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, до досягнення дитиною трьох років, що ґрунтується на наданих сторонами доказах.

Обґрунтовуючи стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначив, що враховує складність справи, що розглянута, є не великою, позовна заява є типовою для позовних заяв про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження, та враховуючи вимоги розумності та справедливості вважав необхідним та достатнім стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн.

Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив його скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з нього аліменти на дружину в розмірі 3 028 грн та вирішити питання щодо розподілу судових витрат на надання правничої допомоги з урахуванням клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 наразі проходить службу у Збройних Силах України та розмір його щомісячного грошового забезпечення після відрахування необхідних зборів складає близько 28 000 грн.

При цьому відповідач постійно потребує значних коштів, в тому числі і для забезпечення за власний рахунок повноцінного харчування, належного військового спорядження, обладнання, зв`язку, палива для заправки автомобіля, тощо.

З відповідача стягуються аліменти на доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Окрім того, на утриманні відповідача також перебуває донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від іншого шлюбу, яка має проблеми зі здоров`ям та потребує вартісного лікування та постійних медичних обстежень. Кошти на її утримання ОСОБА_1 сплачує за домовленістю з матір`ю.

У зв`язку з вищевказаним, відповідач може надавати грошову допомогу позивачці у твердій грошовій сумі в розмірі 3 028 грн.

Розмір грошового забезпечення військовослужбовця є нестабільним. Тож, у разі нарахування відповідачу додаткової винагороди за безпосередню участь у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, стягнення аліментів на позивачку у частині від заробітку не буде відповідати принципам добросовісності та розумності, оскільки обов`язок з утримання позивачки не повинен перетворюватись на її безпідставне збагачення за рахунок відповідача ціною виконання ним бойових завдань.

Рішення суду першої інстанції в частини стягнення витрат на професійну правничу допомогу також є незаконним.

В позові представник позивача просив суд стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. Проте, доказів, що підтверджують такі витрати у вигляді договору про надання правничої допомоги, опису виконаних робіт, акту прийняття передачі виконаних робіт, рахунків тощо до позовної заяви ним додано не було.

Саме з цих підстав представниця відповідача заперечувала у судовому засіданні проти стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу.

Лише після переходу суду до стадії виготовлення рішення представник позивача подав заяву про розподіл судових витрат разом із доказами.

За такого, суд не міг досліджувати зазначені докази під час виготовлення рішення та посилатись на них у судовому рішенні.

За таких обставин суд першої інстанції позбавив відповідача можливості подати клопотання про зменшення судових витрат. Таке клопотання представниця відповідача подала до суду після отримання заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та правомірно розраховувала на те, що це питання буде вирішуватись після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.

Від позивачки, в інтересах якої діяв її представник ОСОБА_9 , надійшов відзив на апеляційну скаргу.

В своєму відзиві позивачка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представниці відповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що з 12 квітня 2025 року сторони перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 12 квітня 2025 року, виданого Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса).

Відповідно до копії свідоцтва про народження від 14 травня 2025 року, серії НОМЕР_2 виданого Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки Первомайської селищної ради № 517/02.1-08, ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 є військовослужбовцем та відповідно до довідки від 09 вересня 2025 року № 340/33/7768, виданої військовою частиною отримує щомісячне грошове забезпечення у розмірі 28 069.80 грн.

Згідно з судовим наказом Вітовського районного суду Миколаївської області від 29 серпня 2025 року з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Миронівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області він зазначений батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з консультативним висновком лікаря невролога НДСЛ «Охматдит» від 16 вересня 2022 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено діагноз з приводу психічного розвитку дитини.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9 статті 7 СК України).

Тлумачення як статті 7 СК України загалом, так і частини 9 статті 7 СК, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Відповідно до статті 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Тлумачення частини 2 статті 84 СК України свідчить, що для виникнення права на утримання потрібна сукупність таких умов: проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від жінки, чоловіка, які перебувають у шлюбі між собою (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридичного значущого зв`язку (усиновлення); можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу.

Приписами частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції з урахуванням обставин, які підлягають з`ясуванню при визначенні розміру аліментів (зокрема, матеріальне становище платника аліментів, з урахуванням віку, стану здоров`я, матеріального становища платника аліментів), обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення аліментів на позивачку в розмірі частки від доходів відповідача.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди відповідача з розміром аліментів, що стягнуті судом.

При цьому відповідач зазначає, що судом не враховані ті обставини, що він постійно потребує значних коштів, в тому числі і для забезпечення за власний рахунок повноцінного харчування, належного військового спорядження, обладнання, зв`язку, палива для заправки автомобіля, тощо.

Між тим, зазначені витрати відповідно до СК України не враховуються при визначені розміру аліментів. Також відповідач не надав доказів щодо необхідності цих витрат та на підтвердження того, що такі витрати мали місце.

Та обставина, що з відповідача за судовим наказом стягуються аліменти на доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була врахована судом при визначені розміру аліментів. У разі, якщо відповідач вважає, що при визначені судом наказом розміру аліментів не були враховані обставини щодо утримання

відповідачем доньки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від іншого шлюбу, то у такому випадку ОСОБА_1 може звернутися до суду із заявою про скасування судового наказу з підстав, визначених частинами 6, 7 статті 170 ЦПК України.

Якщо ж у відповідача на подальше зміниться майновий або сімейний стан він не позбавлений можливості звернутися до суд з позовом про зменшення аліментів.

Аргументи апеляційної скарги про погодження відповідача сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3 028 грн, є неприйнятними з огляду на наступне.

Погоджуючись сплачувати аліменти на дружину в твердій грошовій формі, відповідач фактично просить про зміну способу стягнення аліментів, як на підставу її задоволення, покликався на свій матеріальний стану.

Разом з цим, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом удосконалення порядку стягнення аліментів" від 17 травня 2017 року № 2037- ІІІ було внесено зміни у Сімейний кодекс України.

Відповідно до абзацу 2 частини 3 статті 181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Отже, саме стягувачу аліментів надано виняткове право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі.

У свою чергу, платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів.

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, Верховний Суд у постанові 18 вересня 2019 року в цивільній справі №755/14073/16-ц підтвердив, що положеннями Сімейного кодексу України передбачена лише можливість зміни розміру аліментів, а не встановленого способу їх стягнення, тобто зменшення або збільшення розміру аліментів, однак позивачем цих вимог заявлено не було, а суд розглядає справи лише у межах заявлених вимог, тому зменшити розмір аліментів у спосіб інший, ніж просить позивач, неможливо.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо доводів скарги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Скаржник стверджує, що в позові представник позивачки просив суд стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. Проте, доказів, що підтверджують такі витрати у вигляді договору про надання правничої допомоги, опису виконаних робіт, акту прийняття передачі виконаних робіт, рахунків тощо до позовної заяви ним додано не було, а заява про відшкодування таких витрат разом з доказами була подана лише після переходу суду до стадії виготовлення судового рішення.

З матеріалів справи встановлено, що заяву про розмір витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу, які позивачка сплатила або планує сплатити, ОСОБА_1 та її представник адвокат Ільїн О.В. заявили в позовній заяві.

17 вересня 2025 року в судовому засіданні до закінчення з`ясування обставин справи, представник позивачки пояснив, що докази, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу будуть надані пізніше. Після цього суд ухвалив перейти до стадії ухвалення судового рішення, яке було ухвалено 26 вересня 2025 року.

18 вересня 2025 року, тобто після судових дебатів, під час ухвалення судом рішення у справі, представник ОСОБА_1 адвокат Ільїн О.В. через систему «Електронний суд» надав до суду першої інстанції письмові докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, яким суд дав оцінку в судовому рішенні.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з вирішенням судом першої інстанції питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу з огляду на наступне.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 2 статті 133 ЦПК України), які підлягають розподілу між сторонами відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України.

У частині 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок, що «вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні».

У частині 2 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Згідно частин 4 та 5 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18.

Указана судова практика є незмінною.

За такого, суд першої інстанції не міг досліджувати зазначені докази на стадії виготовлення судового рішення та посилатись на них у судовому рішенні. Таке вирішення цього питання позбавило можливості відповідача подати свої заперечення проти заявлених витрат та їх розміру.

В даному випадку суд першої інстанції повинен ухвали додаткове рішення у справі після ухвалення рішення по суті позовних вимог, надавши можливість стороні відповідача ознайомитися з наданими доказами та висловити своє ставлення до цього питання.

Отже, апеляційна скарга в цій частині заслуговує на увагу.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

З урахуванням меж апеляційного перегляду колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що рішення суду частково ухвалено без додержання норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу скасувати, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Оскільки рішення суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог за результатами розгляду апеляційної скарги залишилось без змін, підстави для перерозподілу судового збору відсутні.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представниця ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Вітовського районного суду Миколаївської області від 26 вересня 2025 року в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу скасувати.

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 12 грудня 2025 року.