УХВАЛА

12 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 201/4863/24

провадження № 61-4447сво25

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Синельникова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д.,

Фаловської І. М., Червинської М. Є.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2024 року у складі Демидової С. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2025 року у складі колегії суддів Макарова М. О., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Регіональний медичний центр родинного здоров`я» Дніпропетровської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Регіональний медичний центр родинного здоров`я» Дніпропетровської обласної ради (далі - КП «РМЦРЗ» ДОР) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивачка мотивувала тим, що 01 жовтня 2013 року вона працювала на ставку лікаря-лаборанта за основним місцем роботи у КП «РМЦРЗ» ДОР.

04 квітня 2024 року наказом № 188-к її було звільнено на підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Позивачка вважала своє звільнення незаконним. Вказувала, що влітку 2023 року під час відпустки, наданої їй за згодою сторін, вона поїхала до Німеччини, де отримала статус особи, що перебуває під тимчасовим захистом, про що повідомляла у своїх заявах про продовження відпустки від 13 листопада 2023 року і 15 лютого 2024 року, проте її заяви безпідставно були залишені без розгляду. З наказом про проведення службового розслідування її ознайомлено не було.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила поновити її на посаді лікаря-лаборанта за основним місцем роботи у КП «РМЦРЗ» ДОР», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 квітня 2024 року до дня поновлення її на роботі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щопозивачкою використано право на відпустку без збереження заробітної плати у період дії воєнного стану, а тому повторне надання відпустки згідно з пунктом 4 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не передбачено. Оскільки позивачкою не було доведено поважності відсутності її на робочому місці, суд вважав, що вона здійснила прогули у розумінні пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2024 року -без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачкою використано право на відпустку без збереження заробітної плати у період дії воєнного стану, а повторне надання відпустки згідно з пунктом 4 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не передбачено. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про безпідставність тверджень позивачки про те, що наказом

КП «РМЦРЗ» ДОР» від 16 листопада 2023 року № 595-к їй надана відпустка за згодою сторін, оскільки у наказі є чітке посилання саме на частину четверту статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» і позивачка у своїй заяві про надання цієї відпустки просила надати відпустку за частиною четвертою статті 12 Закону. Жодного згадування ані у заяві, ані у наказі про «згоду сторін» немає.

Встановивши факт відсутності позивачки на роботі у період з 24 лютого 2024 року та до 04 квітня 2024 року, а також відсутність доказів поважності відсутності на робочому місці, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою здійснено прогули у розумінні пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

06 квітня 2025 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з касаційної скаргою на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2025 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

При відкритті касаційного провадження у справі суд касаційної інстанції визначив, що на обґрунтування наявності підстав касаційного оскарження судових рішень за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, особа, яка подала касаційну скаргу, вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо частини четвертої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та надання окремого виду відпусток в обов`язковому порядку під час продовження воєнного стану, що є підставою для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

У травні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 листопада 2025 року справу передано на розгляд Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції не врахував правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 367/569/23, про те, що відсутність працівника на роботі у зв`язку з військовим вторгненням не може бути кваліфікована як прогул без поважної причини.

Заявниця вважає, що апеляційний суд порушив її конституційне право на працю, оскільки вона була незаконно звільнена за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України на підставі акта службового розслідування від 02 квітня 2024 року, згідно з яким комісія встановила факт відсутності її на робочому місці. Водночас комісія не дослідила причину її відсутності, не опитала її, не дізналась поважність чи неповажність причини, провела своє розслідування формально.

Погодившись з висновком суду першої інстанції про безпідставність тверджень позивачки про те, що наказом від 16 листопада 2023 року № 595-к їй надана відпустка за згодою сторін, апеляційний суд не врахував, щов матеріалах справи міститься зазначений наказ, в якому чітко зазначено про надання відпустки позивачці за згодою сторін, а не на вимогу.

Вказує, що відсутній висновок Верховного Суду відносно застосування частини четвертої статті 12 Закону № 2136-ІХщодо надання окремого виду відпусток в обов`язковому порядку під час продовження режиму воєнного стану.

Узагальнені доводи та заперечення іншого учасника справи

У відзивах на касаційну скаргу КП «РМЦРЗ» ДОР» зазначило, що фактичне перебування позивачки за межами України не є поважною причиною для прогулу без врегулювання нею трудових відносин з роботодавцем у передбаченому чинним законодавством порядку, навіть в умовах триваючої збройної агресії проти України. Працівникам, які виїхали за межі території України або набули статусу внутрішньо переміщеної особи, за їх заявою мають надаватися відпустки без збереження заробітної плати, можуть надаватись щорічні відпустки, або з такими працівниками може призупинятись дія трудового договору, тому пропозиція роботодавця щодо надання відпустки без збереження заробітної плати за частиною третьою статті 12 Закону № 2136-ІХ не є примусом.

Відсутність позивачки на роботі з 24 лютого до 04 квітня 2024 року та небажання подавати своєму роботодавцю заяви, які дають право на відпустку та будь-які інші звернення для врегулювання трудових відносин, не є наслідком існування обставин непереборної сили.

Мотиви передачі справи на розгляд об`єднаної палати

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважав, що наявні підстави для передачі цієї справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду для відступлення від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 серпня 2025 року в справі № 201/4727/24, про застосування до спірних правовідносин пункту 4 статті 40 КЗпП України, зогляду на таке.

Передаючи справу на розгляд об`єднаної палати, колегія суддів виходила з наступного.

Верховний Суд у постановах від 04 вересня 2024 року в справі № 206/3355/19, від 28 лютого 2024 року в справі № 758/5941/21, від 10 січня 2024 року в справі № 522/142/20, від 25 січня 2023 року в справі № 734/2607/20 та інших виснував, що прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувалися під час звільнення ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Під час розгляду позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази з числа передбачених ЦПК України.

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Такі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 20 червня 2024року в справі № 643/1959/22, від 20 грудня 2023 року в справі № 757/45015/20-ц та інших.

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається в довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.

Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника.

Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.

Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.

Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.

Зазначені висновки викладено в постановах Верховного Суду від 20 червня 2024 року в справі № 643/1959/22, від 14 червня 2023 року в справі № 727/3770/21, від 28 квітня 2022 року в справі № 761/48981/19.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що з урахуванням вимог трудового законодавства в справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю (від 25 червня 2024 року в справі № 500/4416/19 (провадження № 61-17112св23), від 08 травня 2024 року в справі № 401/1203/22 (провадження № 61-15594св23), від 23 січня 2018 року в справі № 273/212/16-ц (провадження № 61-787св17) та ін.).

До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження під час розірвання трудового договору з ініціативи працівника (постанови Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 569/21790/21, від 31 травня 2024 року в справі № 331/2748/21 та інші).

У справі, що переглядається, позивачка зазначала, що апеляційний суд залишив поза увагою її доводи про те, що право на життя та його збереження є поважною причиною відсутності на роботі і законодавством не заборонено їй, як громадянці України, під час воєнного стану отримати статус особи, що перебуває під захистом іншої іноземної держави. Починаючи з липня 2023 року вона не може в`їхати на територію України, де до цього часу продовжується військовий стан внаслідок військової агресії та існує загроза життю і здоров`ю.

У постанові від 26 грудня 2023 року в справі № 591/6947/22 (провадження

№ 61-10956св23)Верховний Суд виснував, що станом на момент звільнення позивачки на території України введено воєнний стан, м. Суми в період з

24 лютого до 04 квітня 2022 року перебувало в оточенні військ агресора, 11 березня 2022 року не була надана вказівка про її вихід на роботу, діяла усна вказівка роботодавця залишатися вдома та очікувати додаткових розпоряджень керівництва, відповідач не пропонував позивачці надати письмові пояснення з приводу її відсутності на робочому місці. Тому за сукупності встановлених фактичних обставин правильним є висновок щодо незаконності наказу відповідача про звільнення позивачки за прогул без поважних причин відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Верховний Суд у постанові від 06 червня 2024 року у справі № 367/569/23, на яку посилається позивачка в касаційній скарзі, вказав, що відсутність працівника на роботі у зв`язку з військовим вторгненням рф на територію України не може бути кваліфікована як прогул без поважної причини. Нормами законодавства про працю не передбачено обов`язку працівника повідомляти роботодавця про своє місцезнаходження та / чи отримання статусу біженця або визнання його особою, яка потребує тимчасового захисту. Апеляційний суд правильно вказав, що, зважаючи на ситуацію на території України, працівники, які не виходять на роботу внаслідок обставин, пов`язаних з бойовими діями, або ті, які не мають змоги виходити на роботу у зв`язку з небезпекою для життя і здоров`я, не підлягають автоматичному звільненню чи, наприклад, за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Це обумовлено необхідністю збереження життя та здоров`я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. Якщо з таким працівником відсутній зв`язок, до з`ясування причин і обставин його відсутності за ним зберігаються робоче місце та посада, трудові відносини не припиняються, однак час таких неявок не зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, та у загальному випадку не підлягає оплаті.

Водночас у постанові від 08 серпня 2025 року в справі № 201/4727/24 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за аналогічних обставин і заявлених позовних вимог зробив протилежний висновок, вказавши, що позивачка мала стати до роботи, наведені нею причини відсутності на робочому місці (виїзд у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану до Німеччини, де вона отримала статус особи, що перебуває під тимчасовим захистом країни, про що повідомляла у своїх заявах роботодавця) не є поважними, тому відповідач правомірно видав наказ про звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, і підстав для її поновлення на роботі немає.

Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судузвертає увагу, що в трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Принцип добросовісності у трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі.

У статті 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Стаття 27 Конституції України гарантує кожній людині невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Запровадженнявоєнного стану не є підставою для будь-яких обмежень прав, передбачених статтею 27 Конституції України (стаття 64 Конституції України).

Право на життя є правом, яке безпосередньо входить до сфери відповідальності держави за його здійснення. Це не означає, однак, тільки обов`язок поваги до права на життя з боку держави. На останню покладається також обов`язок захищати вказане право.

Складовою частиною цього права є також право кожного захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

У статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року також закріплено право на життя і визнання важливості цього права порівняно з іншими правами людини. Європейський суд з прав людини під час тлумачення обов`язків держави згідно зі статтею 2 Конвенції одним з них виділяє обов`язок не перешкоджати особі в реалізації цього права.

Оскільки в умовах війни держава не може повністю гарантувати безпеку життя і здоров`я громадян, їм було рекомендовано самостійно дбати про свою безпеку, зокрема за першої можливості покинути разом із сім`єю небезпечну зону (пункт 1 «Дій населення в умовах надзвичайних ситуацій воєнного характеру», рекомендований Державною службою України з надзвичайних ситуацій), що суд має врахувати під час розгляду справи.

Занадто формальний підхід під час розгляду справ вказаної категорії є неприпустимим.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 серпня 2025 року у справі № 201/4727/24, про застосування до спірних правовідносин пункту 4 статті 40 КЗпП України.

У частині другій статті 403 ЦПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Як зазначено в ухвалі про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, поважними причинами відсутності працівника на робочому місці мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.

Введення воєнного стану на території України не може вважатися для всіх працівників поважною причиною відсутності на роботі. При вирішенні спору щодо правомірності звільнення працівника з роботи суду необхідно встановити яким чином введення на території воєнного стану, ведення бойових дій вплинуло на порядок реалізації прав та обов`язків працівника на роботодавця.

Отже питання, яке поставлене перед Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду не є питанням про застосування норми права - пункту 4 статті 40 КЗпП України, а пов`язано з доказуванням правомірності звільнення працівника за певних обставин, зокрема обставин, які загрожували життю та здоров`ю працівника, були об`єктивними перешкодами для виконання трудової функції на робочому місці.

Доцільно також взяти до уваги, що при відкритті касаційного провадження Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду визначив, що підставою касаційного оскарження судових рішень судів попередніх інстанцій є пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, особа, яка подала касаційну скаргу, вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини четвертої статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Разом з тим, в ухвалі від 19 листопада 2025 року зазначено про необхідність відступлення від висновку про застосування у спірних правовідносинах пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Підставою для передачі для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати або Верховного Суду у складі колегії суддів іншого касаційного суду, є конкретний висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, а не будь-який висновок чи правова оцінка фактів, зроблена судом для обґрунтування мотивувальної частини постанови, яка може варіюватися (пункт 40 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2025 року у справі № 922/407/23).

Ухвалюючи постанову від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тлумаченням законодавства є з`ясування його змісту.

Задля гарантування юридичної визначеності Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду може відступати від попередніх висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду, лише за наявності для цього належної підстави, передбаченої нормами частини другої статті 403 ЦПК України.

Повернення об`єднаною палатою справи колегії суддів є сталою практикою касаційних судів у складі Верховного Суду (ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 29 лютого 2024 року у справі № 907/825/22, ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року у справі № 420/3179/22).

З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у цій справі відсутній предмет (об`єкт) для розгляду справи об`єднаною палатою, оскільки розгляд судом справи, в якій відсутній функціонал (компетенційні повноваження) для об`єднаної палати, не відповідатиме критерію суду, встановленому законом.

З урахуванням наведеного, ця справа підлягає поверненню на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду.

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, статтею 403 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Повернути справу № 201/4863/24 за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Регіональний медичний центр родинного здоров`я» Дніпропетровської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 березня 2025 року на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Синельников

Судді: А. І. Грушицький

В. І. Крат

Д. Д. Луспеник

І. М. Фаловська

М. Є. Червинська