Справа № 727/7840/25
Провадження № 2/727/2055/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

16 грудня 2025 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Гавалешка П.С.

за участю секретаря Бринзили Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації земельних ділянок,

УСТАНОВИВ:

Позивач Чернівецька міська рада звернулася до суду з вказаною вище позовною заявою до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації земельних ділянок.

Посилаючись на те, що Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради 17.03.2025 року листом № 24/01-08/3-04/3/372 повідомив Чернівецьку міську раду про обставини пов`язані з державною реєстрацією права власності земельних ділянок на підставі фіктивних документів та прохав розглянути питання щодо їх скасування.

Чернівецькою міською радою встановлено, що ОСОБА_1 безпідставно зареєструвала право власності трьох земельних ділянок, а саме: :17:004:0164, :17:004:0165, :17:004:0166 площею 0,1 га кожна, які розташовані у межах АДРЕСА_1 .

Підставою для внесення запису щодо відомостей про речове право державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг Топорівської сільської ради Костиник Валентиною Василівною були: кадастровий номер :17:004:0164 Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 76081900 від 14.11.2024, 11:49, документи, подані для державної реєстрації: державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер ЯЖ № 640979 від 04.12.2008; кадастровий номер :17:004:0165 рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 76082133 від 14.11.2024, 11:54 - Державний акт на право власності на земельну ділянку, серія номер ЯЕ № 017496 від 04.12.2008; кадастровий номер :17:004:0166 Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний Номер: 76081671 від 14.11.2024, 11:45 - Державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер ЯЖ № 640979 від 04.12.2008.

У ході розгляду питання скасування державної реєстрації з`ясувалось, що на зазначені земельні ділянки накладено арешт ухвалою Шевченківського районного суду по справі № 727/13436/24, обтяжувач: Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області.

У подальшому Чернівецька міська рада звернулась до Слідчого відділу слідчого управління Головного управління національної поліції в Чернівецькій області із заявою про залучення до кримінального провадження № 0000022 від 17.04.2025 року. Після залучення Чернівецької міської ради в якості потерпілої сторони, під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, виявлено, що відповідно до висновків експерта СЕ-19/126-25/1079-ДД 30.01.2025, СЕ-19/126-25/1078-ДД 30.01.2025, CЕ-19/126-25/1083-ДД від 29.01.2025 виготовленого на підставі постанови від 15.01.2025 про призначення технічної експертизи документів, винесена старшим слідчим СУ ГУНП в рамках кримінального провадження, внесеному до ЄРДР від 25.07.2025 року за № 0000022 вищевказані державні акти не відповідають встановленому зразку аналогічного бланка Державного акта на право власності на земельну ділянку, що перебуває в офіційному обігу, відбиток печатки «Чернівецька міська рада» нанесений контактним способом за допомогою рельєфного кліше, підпис у рядку «Голова» від імені М. Федорука нанесений писальним приладом по типу ручки, підпис у графі «Начальник Управління Держкомзему у місті Чернівці» від імені А. Войтенка нанесений писальним приладом по типу ручки.

Крім того, відповідно до листів Головного Управління Держгеокадастру у Чернівецькій області № 743/6-24 від 06.11.2024, № 745/6-24 від 06.11.2024, № 744/6-24 від 06.11.2024, при внесенні відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру, кадастрові номери земельних ділянок змінено, а саме: :17:004:0002 на :17:004:0164 (лист №743/6-24); :17:004:007 на :17:004:0165 (лист №745/6-24); :17:004:0003 на :17:004:0166 (лист №744/6-24).

Наголошують, що Чернівецька міська рада та її виконавчий комітет не приймали жодних рішень щодо передання земельних ділянок із кадастровими номерами :17:004:0164; :17:004:0165; :17:004:0166 у приватну власність, не давали дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення зазначених земельних ділянок та не видавали вищезазначені державні акти.

Більше того, на фіктивність зазначених актів вказує те, що в графі підставі рішення органу державної влади або органу місцевого самоврядування, договір купівлі-продажу зазначені договори купівлі-продажу від 19.05.2008, а орган, який видав - Чернівецька міська рада, з чого слідує, що сам правовстановлюючий документ суперечить вимогами земельного законодавства, оскільки містить взаємовиключну інформацію.

Таким чином, внаслідок протиправних дій Відповідача з володіння Чернівецької міської територіальної громади в особі Чернівецької міської ради вибули вищевказані земельні ділянки, що стало підставою звернення до суду з даною позовною заявою.

Тому на підставі вищевикладеного просять суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні землями комунальної власності шляхом скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельних ділянок з кадастровими номерами :17:004:0164; :17:004:0165; :17:004:0166 та скасування державної реєстрації права власності, зареєстрованому за ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_1 ) в Державному реєстрі речових прав на них. Стягнути з ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Чернівецької міської ради () понесені судові витрати у розмірі 3028, 00 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08.07.2025 року відкрито загальне позовне провадження по справі.

19 вересня 2025 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено її розгляд по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Позов підтримав та просив задовольнити. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним в порядку, передбаченому положеннями ст.130, 131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про причини неявки суд не повідомив. Відзив на позов не надала.

Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З урахуванням викладеного, а також наявністю згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 безпідставно зареєструвала право власності трьох земельних ділянок, а саме: :17:004:0164, :17:004:0165, :17:004:0166 площею 0,1 га кожна, які розташовані у межах АДРЕСА_1 .

Підставою для внесення запису щодо відомостей про речове право державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг Топорівської сільської ради Костиник Валентиною Василівною були: кадастровий номер :17:004:0164 Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 76081900 від 14.11.2024, 11:49, документи, подані для державної реєстрації: державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер ЯЖ № 640979 від 04.12.2008; кадастровий номер :17:004:0165 рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 76082133 від 14.11.2024, 11:54 - Державний акт на право власності на земельну ділянку, серія номер ЯЕ № 017496 від 04.12.2008; кадастровий номер :17:004:0166 Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний Номер: 76081671 від 14.11.2024, 11:45 - Державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер ЯЖ № 640979 від 04.12.2008.

Судом встановлено, що на зазначені земельні ділянки накладено арешт ухвалою Шевченківського районного суду по справі № 727/13436/24, обтяжувач: Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області.

Відповідно до листів Головного Управління Держгеокадастру у Чернівецькій області № 743/6-24 від 06.11.2024, № 745/6-24 від 06.11.2024, № 744/6-24 від 06.11.2024, при внесенні відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру, кадастрові номери земельних ділянок змінено, а саме: :17:004:0002 на :17:004:0164 (лист №743/6-24); :17:004:007 на :17:004:0165 (лист №745/6-24); :17:004:0003 на :17:004:0166 (лист №744/6-24).

У подальшому Чернівецька міська рада звернулась до Слідчого відділу слідчого управління Головного управління національної поліції в Чернівецькій області із заявою про залучення до кримінального провадження № 0000022 від 17.04.2025 року.

Відповідно до висновків експерта СЕ-19/126-25/1079-ДД 30.01.2025, СЕ-19/126-25/1078-ДД 30.01.2025, CЕ-19/126-25/1083-ДД від 29.01.2025 виготовленого на підставі постанови від 15.01.2025 про призначення технічної експертизи документів, винесена старшим слідчим СУ ГУНП в рамках кримінального провадження, внесеному до ЄРДР від 25.07.2025 року за № 0000022 вищевказані державні акти не відповідають встановленому зразку аналогічного бланка Державного акта на право власності на земельну ділянку, що перебуває в офіційному обігу, відбиток печатки «Чернівецька міська рада» нанесений контактним способом за допомогою рельєфного кліше, підпис у рядку «Голова» від імені М. Федорука нанесений писальним приладом по типу ручки, підпис у графі «Начальник Управління Держкомзему у місті Чернівці» від імені А. Войтенка нанесений писальним приладом по типу ручки.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності повторного звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Пунктом 40 Порядку № 1127 встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та цим Порядком.

Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим Порядком №1127, необхідних для державної реєстрації права власності, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства.

Стаття 14 Конституції України визначає, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 142 Конституції України передбачено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Відповідно до частини першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, чи зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою.

Статтею 12 Земельного кодексу України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин, до яких, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад.

Частинами першою, другою статті 83 Земельного кодексу передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Пункт б частини першої статті 81 Земельного кодексу України передбачає, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

У свою чергу ЗК України чітко визначає процедуру набуття права на землю на землю із земель комунальної власності, зокрема абзац перший частини першої статті 116 ЗК України визначає, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Крім того, частина перша статті 118 ЗК України визначає, що громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень визначених статтею 122 цього Кодексу. Крім того частина друга зазначеної статті передбачає, що у випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову.

Таким чином, на будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною тринадцятою статті 79-1 ЗК України визначено, що земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі: поділу або об`єднання земельних ділянок; скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», не було зареєстровано протягом року з вини заявника. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Згідно з частиною першою статті 126 Земельного кодексу України в редакції, яка діяла до 01 січня 2013 року, документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, є державний акт на право власності.

Приписами статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Згідно з частиною шостою статті 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Зміна власника чи користувача земельної ділянки, зміна відомостей про неї не є підставою для скасування кадастрового номера.

За змістом частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, відповідні права припиняються.

Аналіз наведених норм законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у розпорядженні власністю.

Зазначене узгоджуються з правовими висновками, викладеними Верховним Судом України у постанові від 19 квітня 2017 року у справі № 6-12917 та Верховним Судом України у постановах від 12 квітня 2022 року у справі № 726/1092/20 та від 01 липня 2020 року у справі № 755/3782/17.

Так, скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельних ділянок з зазначеними кадастровими номерами позбавить їх статусу об`єктів нерухомого майна, що, в свою чергу, призводить до похідної вимоги, а саме необхідність скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на зазначені земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності із фактом його державної реєстрації.

При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, першочерговим є встановлення підстави, на якій особа набула це право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, від 07.10.2020 у справі № 920/728/18.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 була проведена з порушенням вимог законодавства, що є підставою для скасування державної реєстрації права власності.

Частинами першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши, що Чернівецька міська рада та її виконавчий комітет не приймали жодних рішень щодо передання земельних ділянок із кадастровими номерами :17:004:0164; :17:004:0165; :17:004:0166 у приватну власність, не давали дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення зазначених земельних ділянок та не видавали вищезазначені державні акти, суд приходить до висновку про наявність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат (ч.1 ст. 209 ЦПК України).

У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3028 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 4, 5, 10-13, 76-81, 82, 141, 258, 259, 263-268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Чернівецької міської ради до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації земельних ділянок задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні землями комунальної власності шляхом скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельних ділянок з кадастровими номерами :17:004:0164; :17:004:0165; :17:004:0166 та скасування державної реєстрації права власності, зареєстрованому за ОСОБА_1 (код РНОКПП НОМЕР_1 ) в Державному реєстрі речових прав на них.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Чернівецької міської ради () понесені судові витрати у розмірі 3028 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя П.С. Гавалешко