ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 674/1222/21

Провадження № 22-ц/820/2452/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретар: Плінська І.П.,

за участю представника позивача адвоката Валігури О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 18 вересня 2025 року (суддя Шафікова Ю.Е.) за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Студениця-1» про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, шляхом їх повернення,

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Студениця-1» про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, шляхом їх повернення.

В обґрунтування позову зазначалось, що на праві приватної власності позивачу належать земельні ділянки з кадастровими номерами :04:004:0129 та :04:004:0128, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом та державним актом на право власності на земельну ділянку. Зазначені земельні ділянки знаходяться у відповідача у користуванні з 2017 року, за що позивач та його батько щороку отримували орендну плату і використовуються ТОВ «Студениця-1» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Бажаючи розпочати власну справу з використання даних земельних ділянок ОСОБА_2 стало відомо про існування договорів оренди землі №414 від 26.06.2017 та №415 від 25.07.2017, згідно з якими батьком позивача ОСОБА_3 та самим позивачем ОСОБА_2 передано земельні ділянки у користування ТОВ «Студениця-1» до 2032 року. Позивачу не було відомо про умови згаданих договорів, і про те, що вони укладені на такий тривалий час, з цих причин він звернувся до відповідача з вимогою усунути перешкоди в користуванні даними земельними ділянками, їх повернення та скасування державної реєстрації за договорами оренди №415 від 25.07.2017 року та №414 від 26.06.2017 року, на що отримав відповідь про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Вказані договори ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не підписували, такі договори є неукладеними. Правовідносини на підставі договорів не виникли.

У зв`язку з цим позивач просив суд зобов`язати відповідача ТОВ «Студениця-1» усунути перешкоди у користуванні земельними ділянками з кадастровими номерами :04:004:0129 та :04:004:0128, які знаходяться на території с. Томашівка, Дунаєвецької селищної ради Дунаєвецького району, Хмельницької області.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 18 вересня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд керувався тим, що між сторонами фактично виникли та існували правові відносини щодо оренди землі, які визнавалися позивачем, його батьком за життя, шляхом передання в користування ТОВ «Студениця-1» спірних земельних ділянок та отримання орендної плати за це, претензії з приводу користування товариством земельними ділянками протягом чотирьох років були відсутні. Таким чином, позивач, пред`явивши позов про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками шляхом їх повернення, діяв недобросовісно, всупереч своїй попередній поведінці.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 18 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції неправильно встановив фактичні обставини справи, оскільки відповідач після розірвання 26.06.2017 року та 25.07.2017 року договорів оренди від 05.05.2011 року за мовчазною згодою продовжував користуватись земельними ділянками з кадастровими номерами: :04:004:0129 та :04:004:0128, при цьому письмово не погоджуючи істотні умови такого користування та сплачуючи на власний розсуд за таке користування орендну плату. Виплачена відповідачем орендна плата не містить в платіжних документах ознак про призначення такої оплати, де б фігурували договори оренди № 414 від 26.06.2017 року та № 415 від 25.07.2017 року. Жодного доказу в матеріалах справи не існує, який би підтверджував, що з 2017 року, після розірвання договорів оренди від 05.05.2011 року з боку позивача та його покійного батька, була здійснена передача земельних ділянок з кадастровими номерами: :04:004:0129 та :04:004:0128 на користь відповідача і, що були погоджені істотні умови такого користування в тому числі і розмір орендної плати, фактичне користування не є доказом наявності правових відносин оренди.

Суд не врахував преюдиційні факти, встановлені у справі № 674/167/22, щодо неукладеності спірних договорів оренди, ці ж договори є предметом спору у даній справі.

Звернення за судовим захистом не може вважатися недобросовісною поведінкою. Добросовісність не може бути підставою для легалізації користування землею за неукладеними договорами.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників у справі не надходило.

В судовому засіданні представник апелянта адвокат Валігура О.О. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник ТОВ «Студениця-1» в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, судова повістка доставлена до електронного кабінету 30.10.2025 року.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №580576 від 23.07.2008 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:004:0129 площею 1,26 га, що розташована на території Томашівської сільської ради з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, (т.1 а.с. 7).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.09.2020 після смерті батька ОСОБА_3 , позивач є власником земельної ділянки з кадастровим номером :04:004:0128 площею 1,2617 га, що розташована на території Томашівської сільської ради з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, (т.1 а.с.9). Вказана обставина також підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.09.2020 (т.1 а.с. 10).

Відповідно до договору оренди землі №414 від 26.06.2017 ОСОБА_3 (орендодавець) надав в строкове платне користування ТОВ «Студениця-1» (орендарю) земельну ділянку з кадастровим №:04:004:0128 строком до 31.12.2032 року. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі, що складає 4386,47 грн., та на дату підписання договору складає 7% від проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки (т.1 а.с.17-22). Згідно з актом приймання-передачі від 26 червня 2017 року орендодавець передав, а орендар прийняв земельну ділянку для ведення товарного сільського господарського виробництва, яка належить орендодавцю згідно державного акту на право власності на від 29.12.2007 (т.1 а.с.23).

Згідно договору оренди землі №415 від 25.07.2017 ОСОБА_2 (орендодавець) надав в строкове платне користування ТОВ «Студениця-1» (орендарю) земельну ділянку з кадастровим №:04:004:0129 строком до 31.12.2032 року. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі, що складає 4386,47 грн., та на дату підписання договору складає 7% від проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки (т.1 а.с.11-16). Згідно з актом приймання-передачі від 25 липня 2017 року орендодавець передав, а орендар прийняв земельну ділянку для ведення товарного сільського господарського виробництва, яка належить орендодавцю згідно державного акту на право власності на від 29.12.2007 (т.1 а.с.24).

Вищевказані договори оренди землі №414 від 26.06.2017 та №415 від 25.07.2017 зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягами №93064053 та №98113602 (т.1 а.с.95,96).

15 квітня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Студениця -1» з письмовими вимогами про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками з кадастровими номерами :04:004:0129 та :04:004:0128 шляхом їх повернення та скасування державної реєстрації у зв`язку з непідписанням договорів оренди землі №414 від 26.06.2017 та №415 від 25.07.2017 (т.1 а.с. 25-31).

Листами №21 та №22 від 21.04.2021, ТОВ «Студениця -1» відмовлено у задоволенні вказаних вимог (т.1 а.с. 35-36).

Відповідно та розписки від 25.09.2017, ОСОБА_3 отримав на руки оригінал договору оренди землі №414 від 26.06.2017, та згідно розписки від 12.10.2017 ОСОБА_2 отримав на руки оригінал договору оренди землі №415 від 25.07.2017 (т.1 а.с. 60-61).

Як вбачається з видаткового касового ордера від 27.09.2018 року ОСОБА_2 отримав від ТОВ «Студениця -1» орендну плату за земельний пай за 2018 рік (т.1 а.с. 63).

Також, в матеріалах справи наявні заяви від ОСОБА_2 до ТОВ «Студениця-1» від 01.10.2019 про виплату орендної плати за один земельний пай за 2019 рік (т.2 а.с.70), від 17.07.2020 про виплату орендної плати за два земельні паї за 2020 рік (т.1 а.с. 62), та заява від ОСОБА_3 від 22.07.2019 про виплату орендної плати за земельний пай за 2019 рік (т.2. а.с. 64). Вказані кошти надіслані позивачу та його батьку, що підтверджується списками згрупованих поштових переказів, відомістю про виплату готівки (т.2 а.с. 62-63, 65-69, 71-72).

Згідно платіжної інструкції №3093 від 06.05.2025 ТОВ «Студениця -1» переказало позивачу 53 000 грн. (т.2 а.с.87).

Допитана в ході судового розгляду свідок ОСОБА_4 повідомила суду, що є дружиною позивача. Зазначила, що до 2021 року її чоловік отримував орендну плату за використання земельних ділянок, оскільки на той час існував договір оренди. Після його завершення коштів за оренду він не отримував. А в 2021 році після звернення до ТОВ «Студениця -1» ОСОБА_2 дізнався про існування спірних договорів оренди, які ні він, ні його батько не підписували.

Згідно висновку експерта від 07.08.2023 №СЕ-19/123-23/7022-ПЧ, складеного в межах цивільної справи №674/167/22 (т.2 а.с.29-34) підписи, розташовані в Договорі оренди землі №414 від 26.06.2017 року та в акті прийому-передачі до цього договору і які стоять від імені орендодавця виконані не ОСОБА_3 , а іншою особою. Дати відповідь на питання «Чи виконано підпис, розташований в Договорі оренди землі № 415 від 25.07.2017 року та в акті прийому-передачі до цього договору і який стоїть від імені орендодавця ОСОБА_2 ?» не виявилось можливим.

Згідно висновку судових експертів за результатами проведення комісійної судової почеркознавчої експертизи від №25443/23-32 від 18.09.2024 року, складеного в межах цивільної справи №674/167/22 (т.2. а.с. 36-50) підписи від імені ОСОБА_2 , що містяться: в графі «Орендодавець» у рядку для підпису на 1-6 аркушах та у графі «Орендодавець» ліворуч друкованого тексту «( ОСОБА_2 )» у рядку для підпису на 6 аркуші договору оренди землі №415 від 25.07.2017, укладеного від імені ОСОБА_2 та ТОВ «Студениця-1» та у графі «Орендодавець:» ліворуч від друкованого тексту « ОСОБА_2 » в акті приймання-передачі земельної ділянки від 25.07.2017, виконані не ОСОБА_2 , а іншою особою.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (частина перша статті 16 Закону України «Про оренду землі»).

Пунктом 2 частини першої статті 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (частина перша статті 206 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до абзацу першого частини першої, абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-31595св18)).

Під час вирішення справи судом першої інстанції встановлено, що підписи від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в графі «Орендодавець» у договорах оренди №414 від 26.06.2017 року, та №415 від 25.07.2017 року щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :04:004:0129 та :04:004:0128 виконані не ними, а іншою особою.

Судом встановлено, що ТОВ «Студениця -1» використовує спірні земельні ділянки як орендар.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що орендодавці ОСОБА_3 , а після його смерті ОСОБА_2 , щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:004:0128, та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :04:004:0129, з 2017 року по 2021 рік отримували щорічну орендну плату від ТОВ «Студениця-1», що підтверджується наданими орендарем довідками, відомостями та заявами самих орендодавців.

Отримання грошових коштів в якості орендної плати не спростовано позивачем ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджено факт отримання позивачем від орендаря орендної плати за користування земельними ділянками протягом 2017 - 2021 років, слід погодитися з висновками суду першої інстанції інстанцій про те, що між сторонами спору фактично виникли та існували правові відносини щодо оренди землі, які визнавалися позивачем та спадкодавцем ОСОБА_3 шляхом отримання орендної плати й відсутності претензій з приводу користування товариством земельними ділянками для сільськогосподарського виробництва.

Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, слід вважати поведінку, яка, зокрема, не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19)).

Встановивши, що позивач, пред`явивши позов, діяв недобросовісно, оскільки він та спадкодавець отримували більше чотирьох років орендну плату за користування земельними ділянками, дозволяв фактичне використання земельних ділянок орендарем, право якого було зареєстрованого у відкритому реєстрі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оцінивши у сукупності усі подані сторонами докази та їхню поведінку у спірних правовідносинах.

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 10.04.2025 року у справі №149/1742/23, від 22.05.2024 року у справі №567/1422/22, від 17 червня 2024 року у справі № 567/38/23.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Щодо доводів апеляційної скарги, про неврахуванням судом преюдиційні факти, встановлені у справі № 674/167/22, щодо неукладеності спірних договорів оренди, то вони підлягають відхиленню. Зазначеним доводам судом першої інстанції дана правильна оцінка.

Відповідно до частини сьомої статті 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Преюдиційне значення набувають лише встановлені судовим рішенням факти, а не правові висновки суду та/або результат розгляду справи ( Постанова Верховного Суду від 03.08.2022 року в справі №160/5671/21).

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дотримався норм матеріального права, є безпідставними.

За таких обставин та з врахуванням зазначених норм законодавства підстави для скасування рішення суду відсутні.

У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишає без задоволення, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 18 вересня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 грудня 2025 року.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк