ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 522/5186/19

провадження № 61-17114св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 ;

відповідачі: державний реєстратор комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Тетяна Іванівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , товариство з обмеженою відповідальністю «Південна консалтингова група»;

третя особа - Одеська міська рада;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Грігорової Ганни Леонідівни на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 липня 2021 року у складі судді Бондаря В. Я. та постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Кострицького В. В., Назарова М. В., Лозко Ю. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до державного реєстратора комунального підприємства «Реєстрація нерухомості та бізнесу» Мельник Т. І. (далі - державний реєстратор Мельник Т. І.), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Одеська міська рада, про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та витребування об`єкта самочинного будівництва.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_2 - ОСОБА_5 .

11 травня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н. В. було заведено спадкову справу № 7/2018 щодо майна померлого ОСОБА_5 , єдиним спадкоємцем якого є його неповнолітній син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який звернувся із заявою про прийняття спадщини.

Серед спадкового майна, що належало померлому ОСОБА_5 , є нерухоме майно - однокімнатна квартира загальною площею 28,9 кв. м, житловою площею 17,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначена квартира належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 726 від 15 лютого 2011 року, виданого приватним нотаріусом Керченського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Петуховою В. А.

Станом на дату отримання ОСОБА_5 цього свідоцтва про право на спадщину за заповітом квартира мала загальну площу 28,9 кв. м та складалася з 1 житлової кімнати площею 17,7 кв. м, кухні 6,2 кв. м, туалету 0,8 кв. м, коридору 4,2 кв. м.

У тому ж 2011 році ОСОБА_5 здійснив реконструкцію вказаної квартири шляхом збільшення її площі за рахунок прибудови. Зазнали змін також технічні характеристики інших приміщень квартири, зокрема, було здійснено частковий демонтаж зовнішньої стіни, демонтаж внутрішніх перегородок, обладнання кухні було перенесено у прибудову.

Однак, за життя ОСОБА_5 не встиг ввести в експлуатацію та зареєструвати своє право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_2 .

З відомостей у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стало відомо, що цією ситуацією скористалася відповідачка - ОСОБА_3 , яка після смерті ОСОБА_5 , не дочекавшись прийняття спадщини єдиним спадкоємцем ОСОБА_2 (неповнолітній син померлого), подала державному реєстратуру ОСОБА_6 недостовірні документи, в результаті чого 23 липня 2018 року за нею було зареєстровано частину квартири, як житловий будинок АДРЕСА_3 .

В подальшому ОСОБА_3 змінила функціональне призначення будинку АДРЕСА_4 на квартиру АДРЕСА_5 та 27 серпня 2018 року продала її ОСОБА_4 .

Позивач вважає, що перехід права власності на частину квартири, як будинку з подальшою зміною функціонального призначення на квартиру, реєстрації яких відбулись на підставі недостовірних документів, є незаконним, а рішення та запис про право власності повинні бути скасовані судом, як такі, що суперечать закону.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 просила:

- визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42240090 від 26 липня 2018 року, прийняте державним реєстратором Мельник Т. І., про реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 29,3 кв. м, житловою площею 21,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за громадянкою ОСОБА_3 ;

- визнати незаконним та скасувати рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 42352844 від 02 серпня 2018 року, прийняте державним реєстратором Мельник Т. І., про реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 29,3 кв. м, житловою площею 21, 2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за громадянкою ОСОБА_3 ;

- витребувати у товариства з обмеженою відповідальністю «Південна консалтингова група» (далі - ТОВ «Південна консалтингова група») належний ОСОБА_2 об`єкт самочинного будівництва загальною площею 29,3 кв. м, який є прибудовою до квартири АДРЕСА_2 .

19 червня 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бороган В. В. подав до суду клопотання про залучення ТОВ «Південна консалтингова група» до участі у справі в якості співвідповідача, посилаючись на те, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 передала спірну квартиру АДРЕСА_2 , в статутний капітал ТОВ «Південна консалтингова група», учасниками якого є ОСОБА_7 з часткою статутного капітал - 1 000 грн та ОСОБА_4 з часткою статутного капіталу - 351 600 грн.

Протокольною ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 19 червня 2019 року ТОВ «Південна консалтингова група» було залучено до участі у справі в якості співвідповідача.

20 січня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бороган В. В. подав до суду заяву про зміну предмета позову, в якій виклав позовні вимоги в новій редакції та просив:

- визнати незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42240090 від 26 липня 2018 року, прийняте державним реєстратором Мельник Т. І., про реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 29,3 кв. м, житловою площею 21,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за громадянкою ОСОБА_3 , та скасувати запис про право власності № 27208411 від 23 липня 2018 року щодо права власності на вказаний житловий будинок за громадянкою ОСОБА_3 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33835321 від 13 лютого 2017 року;

- визнати незаконним рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 42352844 від 02 серпня 2018 року, прийняте державним реєстратором Мельник Т. І., про внесення змін до запису про право власності за номером 27208411 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстровим номером 101, та скасувати запис про право власності № 27208411 від 23 липня 2018 року щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42240090 від 26 липня 2018 року, про право власності на квартиру загальною площею 29,3 кв. м, житловою площею 21, 2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за громадянкою ОСОБА_3 ;

- витребувати у ТОВ «Південна консалтингова група» належні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення майна), а саме об`єкта самочинного будівництва загальною площею 29,3 кв. м, який є прибудовою до кв. АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 16 липня 2021 рокупозов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , задоволено.

Визнано незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42240090 від 26 липня 2018 року, прийняте державним реєстратором Мельник Т. І., про реєстрацію права власності на житловий будинок загальною площею 29,3 кв. м, житловою площею 21,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за громадянкою ОСОБА_3 , та скасовано запис про право власності № 27208411 від 23 липня 2018 року проведену державним реєстратором Мельник Т. І., щодо права власності на житловий будинок загальною площею 29,3 кв. м, житловою площею 21,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за громадянкою ОСОБА_3 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 33835321 від 13 лютого 2017 року.

Визнано незаконним рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 42352844 від 02 серпня 2018 року, прийняте державним реєстратором Мельник Т. І., про внесення змін до запису про право власності за номером 27208411 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстровим номером 101, та скасовано запис про право власності № 27208411 від 23 липня 2018 року щодо державної реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42240090 від 26 липня 2018 року, права власності на квартиру загальною площею 29,3 кв. м, житловою площею 21, 2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за громадянкою ОСОБА_3 .

Витребувано у ТОВ «Південна консалтингова група» належні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення майна), а саме об`єкта самочинного будівництва загальною площею 29,3 кв. м, який є прибудовою до квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто в рівних частинах з державного реєстратора Мельник Т. І., ОСОБА_3 , ТОВ «Південна консалтингова група» на користь ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , суму сплаченого судового збору в розмірі 3 001,80 грн, тобто по 1 000,60 грн з кожного.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 07/21 від 18 червня 2021 року, яка була проведена на підставі ухвали судді Приморського районного суду міста Одеси від 11 вересня 2020 року, квартира загальною площею 29,3 кв. м, житловою площею 21,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є часткою реконструйованої квартири АДРЕСА_5 та фактично є прибудовою до цієї квартири, право власності на яку належало померлому ОСОБА_5 .

Державна реєстрація права власності на житловий будинок загальною площею 29,3 кв. м, житловою площею 21,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 відбулася за відсутності будь-якого документу, що підтверджує право власності або користування на земельну ділянку.

За даними Публічної кадастрової карти України відсутня інформація щодо права власності або присвоєння кадастрового номера земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Викладене свідчить про те, що рішення державного реєстратора Мельник Т. І. про державну реєстрацію права власності, індексний номер: 42240090 від 26 липня 2018 року, було прийнято з порушенням пункту 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, а саме за відсутності всіх необхідних для проведення державної реєстрації документів та відомостей (відсутній документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, а також відсутні відомості щодо кадастрового номера земельної ділянки під об`єктом нерухомого майна).

Наслідком неправомірності прийнятого рішення є його скасування.

Встановлені судом подальші дії та відчуження спірного майна на користь ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Т. В., зареєстрованого в реєстрі за № 83 не мають правового значення, оскільки вказане майно підлягає витребуванню з незаконного володіння.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.Рішення Приморського районного суду від 16 липня 2021 року змінено. Викладено 4 абзац резолютивної частини в такій редакції: витребувати у ТОВ «Південна консалтингова група», , об`єкт самочинного будівництва загальною площею 29,3 кв. м, який є прибудовою до квартири АДРЕСА_2 . В іншій частині рішення залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що рішення державного реєстратора Мельник Т. І. про державну реєстрацію права власності, індексний номер: 42240090 від 26 липня 2018 року, прийнято державним реєстратором з перевищенням повноважень, а тому є неправомірним. Апеляційній суд погодився з більшістю висновків суду першої інстанції, однак вважав за необхідне змінити оскаржуване рішення в частині витребування у ТОВ «Південна консалтингова група» належні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення майна), а саме об`єкта самочинного будівництва загальною площею 29,3 кв. м, який є прибудовою до квартири АДРЕСА_2 , виключивши посилання безпосередньо на будівельні матеріали, обладнання тощо, оскільки матеріали справи не місять доказів які саме матеріали використовувались при будівництві, докази їх походження та належності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

20 грудня 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Грігорова Г. Л. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 липня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 5 частини першої, пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272-15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 478/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17-ц, у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 804/1457/17, від 23 травня 2018 року у справі № 192/2761/14, від 11 грудня 2018 року у справі № 802/295/17-а, від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 02 червня 2020 року у справі № 910/17792/17, від 06 грудня 2022 року у справі № 904/738/22, від 22 лютого 2023 року у справі № 202/8669/19, від 13 квітня 2023 року у справі № 757/30991/18-а, від 02 серпня 2023 року у справі № 688/4167/16-ц. Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази та суд першої інстанції розглянув справу за відсутності представника ОСОБА_3 , яка не була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, а суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про виклик та допит експерта.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду міста Одеси.

28 квітня 2025 року справа № 522/5186/19 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 листопада 2025 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Грігорової Г. Л. мотивована тим, що спірний об`єкт, на думку позивача, є об`єктом самочинного будівництва, який було збудовано його покійним батьком. За таких умов позивач не має жодних майнових прав стосовно цього об`єкта, що унеможливлює звернення з віндикаційним позовом.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень залишається незрозумілим, яким чином скасування державної реєстрації речових прав буде впливати на відновлення прав позивача (та не зазначено на захист яких саме прав ця вимога спрямована).

Чинним законодавством взагалі не передбачено можливості витребування майна без зазначення особи на користь якої воно витребовується, адже таке рішення не може створити жодних правових наслідків. Витребування об`єкта самочинного будівництва взагалі не є способом правового захисту, який передбачений законодавством України. У разі, якщо позивач вважає, що спірний об`єкт перешкоджає йому здійснювати право власності на належну йому квартиру, то належним та ефективним способом захисту його права є звернення із негаторним позовом.

У зв`язку з перебуванням за межами України з 15 по 25 липня 2021 року заявник як представник позивача подавала до суду першої інстанції заяву про відкладення розгляду справи, в якій зазначила, що не ознайомлена із матеріалами експертизи, судових повісток не отримувала, однак за відсутності сторони відповідача 16 липня 2021 року судом проведено судове засідання та ухвалено оскаржуване судове рішення.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції заявник посилалася на вищенаведені порушення норм процесуального права щодо змагальності сторін, однак апеляційний суд не взяв їх до уваги та безпідставно відхилив клопотання представника заявника про виклик та допит експерта у суді апеляційної інстанції, адже така можливість у неї була відсутня під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть (повторним) серія НОМЕР_1 , виданим 08 травня 2018 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

11 травня 2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н. В. заведено спадкову справу № 7/2018 щодо майна померлого ОСОБА_5 , єдиним спадкоємцем якого є його неповнолітній син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який звернувся із заявою про прийняття спадщини.

Серед спадкового майна, що належало померлому ОСОБА_5 , наявне нерухоме майно у вигляді однокімнатної квартири, загальною площею 28,9 кв. м, житловою площею 17,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначена квартира належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 726 від 15 лютого 2011 року, виданого приватним нотаріусом Керченського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Петуховою В. А.

Станом на дату отримання ОСОБА_5 цього свідоцтва про право на спадщину за заповітом квартира мала загальну площу 28,9 кв. м та складалася з 1 житлової кімнати площею 17,7 кв. м, кухні 6,2 кв. м, туалету 0,8 кв. м, коридору 4,2 кв. м, що підтверджується технічним паспортом, виданим КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 09 лютого 2011 року.

У 2011 році ОСОБА_5 здійснив реконструкцію вказаної квартири шляхом збільшення її площі за рахунок прибудови. Зазнали змін також технічні характеристики інших приміщень квартири, зокрема, було здійснено частковий демонтаж зовнішньої стіни, демонтаж внутрішніх перегородок, обладнання кухні було перенесено у прибудову.

ОСОБА_5 замовив у ПП «Одеса Газотепло Гарант плюс» проєкт реконструкції газопостачання квартири АДРЕСА_2 , що включав в себе заміну АОГВ (апарат опалювальний газовий водогрійний) на котел-комбі 24 кВт (турбо) із заміною та переносом БСГ (будинкової системи газопостачання).

Згідно з актом від 03 червня 2011 року відкритим акціонерним товариством «ОдесаГаз» було знято газовий лічильник типу С4, заводський номер 9402116.

03 червня 2011 року у квартирі АДРЕСА_2 відкритим акціонерним товариством «ОдесаГаз» було здійснено заміну БСГ, встановлено газовий лічильник типу С4 ВКТ Elaster, заводський номер 4868909, про що складено відповідний акт.

Докази того, що за життя ОСОБА_5 встиг ввести в експлуатацію та зареєструвати своє право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_2 , в матеріалах справи відсутні.

23 липня 2018 року відповідач ОСОБА_3 подала державному реєстратуру Мельник Т. І. технічний паспорт та довідку, серія та номер: 16307-18, видані 19 липня 2018 року товариством з обмеженою відповідальністю «Бюро консалтинг сервіс».

Із зазначеної довідки від 19 липня 2018 року № 16307-18 вбачається, що будівництво житлового будинку закінчено до 05 серпня 1992 року.

Відповідно до технічного паспорту, виданого 19 липня 2018 року товариством з обмеженою відповідальністю «Бюро консалт сервіс» будинок на ескізі зазначений як споруда без вікон, дверей, стін та внутрішніх перегородок, за відсутності санвузла, кухні та інших приміщень, необхідних для постійного проживання у будинку.

26 липня 2018 року державний реєстратор Мельник Т. І. зареєструвала на ім`я ОСОБА_3 прибудову до квартири АДРЕСА_2 , як житловий будинок АДРЕСА_3 .

Підставою внесення даного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було рішення державного реєстратора Мельник Т. І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42240090 від 26 липня 2018 року о 10:47:30 год.

Державна реєстрація права власності на житловий будинок, загальною площею 29,3 кв. м, житловою площею 21,2 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 відбулася за відсутності будь-якого документу, що підтверджує право власності або користування на земельну ділянку.

Згідно даних Публічної кадастрової карти України відсутня інформація щодо права власності або присвоєння кадастрового номера земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 .

Також 26 липня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до державного реєстратора Мельник Т. І. із заявою про зміну функціонального призначення будинку АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 .

27 серпня 2018 року ОСОБА_3 продала громадянці ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 152141695 від 09 січня 2019 року.

ОСОБА_4 передала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2 у статутний капітал ТОВ «Південна консалтингова група». Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань учасниками ТОВ «Південна консалтингова група»є ОСОБА_7 з часткою статутного капітал - 1 000 грн та ОСОБА_4 з часткою статутного капіталу - 351 600 грн.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Пунктами 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Грігорової Г. Л. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та судове рішення апеляційного суду ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і наведений в ній перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Виходячи зі змісту статті 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК).

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (частина перша статті 1261 ЦК України) .

Частиною першою статті 1270 ЦК встановлюється шестимісячний строк на прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій справі позивачка посилалася на те, що ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем після смерті його батька ОСОБА_5 . Серед спадкового майна, що належало померлому ОСОБА_5 , є нерухоме майно - однокімнатна квартира загальною площею 28,9 кв. м, житловою площею 17,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яку спадкодавець реконструював у 2011 році шляхом збільшення її площі за рахунок прибудови, однак, за життя не встиг ввести в експлуатацію та зареєструвати своє право власності на цю реконструйовану квартиру АДРЕСА_2 . Натомість відповідачка ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5 подала державному реєстратуру Мельник Т. І. недостовірні документи, в результаті чого 23 липня 2018 року за нею було зареєстровано частину квартири, як житловий будинок АДРЕСА_3 .

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон України від 01 липня 2004 року № 1952-1V «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1952-ІV).

Частиною першою статті 2 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом частини третьої статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником; під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень; відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів таких прав.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з пунктом 19 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок № 1127), державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Під час проведення державної реєстрації прав державний реєстратор використовує відомості Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек, які є архівною складовою частиною Державного реєстру прав.

За відсутності відомостей у Реєстрі прав власності на нерухоме майно державний реєстратор використовує наявні відомості, які містяться на паперовому носії інформації (реєстрові книги та реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації).

Відповідно до пункту 20 Порядку № 1127 у разі проведення державної реєстрації права власності на окремий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва вперше, у тому числі у результаті поділу, виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, державний реєстратор за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру прав відкриває новий розділ у цьому Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкту нерухомого майна, об`єкту незавершеного будівництва та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства.

Відповідно до Закону України від 15 квітня 2014 року № 1212-VII «Про внесення змін до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо особливостей державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, статтю 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» доповнено частиною третьою, якою передбачено, що для здійснення державної реєстрації прав власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності, на об`єкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, проведення технічної інвентаризації не потребується. Документом, що замінює технічний паспорт у разі його відсутності, є виписка з погосподарської книги, яка надається виконавчим органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений, - сільським головою) або відповідною архівною установою.

Згідно з пунктом 42 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Пунктом 43 Порядку № 1127 встановлено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у переліку документів, наданих відповідачкою ОСОБА_3 державному реєстратору Мельник Т. І., відсутній документ про присвоєння спірному об`єкту нерухомого майна адреси. Вказане підтверджується також листами комунального підприємства «Право» від 21 січня 2019 року № 23 та Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 24 січня 2019 року №01-13/46/1вих.

За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що державна реєстрація права власності була проведена із порушенням вимог Закону № 1952-IV та Порядку № 1127.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується та вважає правильними висновки судів першої та апеляційної інстанцій про визнання незаконними та скасування оспорюваних рішень, прийнятих державним реєстратором Мельник Т. І., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 42240090 від 26 липня 2018 року, та про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 42352844 від 02 серпня 2018 року.

У статті 330 ЦК України встановлено, що в разі якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Набувач визнається добросовісним, якщо під час вчинення правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, він може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 серпня 2023 року у справі № 712/9803/20 (провадження № 61-12639св22) та від 27 лютого 2024 року у справі № 754/3142/21 (провадження № 61-349св23).

У справі, яка переглядається, в позовній заяві ОСОБА_1 посилалася на те, що у 2011 році ОСОБА_5 , який є спадкодавцем ОСОБА_2 , здійснив реконструкцію однокімнатної квартири загальною площею 28,9 кв. м, житловою площею 17,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом збільшення її площі за рахунок прибудови. Зазнали змін також технічні характеристики інших приміщень квартири, зокрема, було здійснено частковий демонтаж зовнішньої стіни, демонтаж внутрішніх перегородок, обладнання кухні було перенесено у прибудову.

Про порушення прав ОСОБА_2 на спадкове майно свідчать також обставини, встановлені висновком судової будівельно-технічної експертизи № 07/21 від 18 червня 2021 року, в якому зазначено, що квартира загальною площею 29,3 кв. м, житловою площею 21,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є часткою реконструйованої квартири АДРЕСА_5 та фактично є прибудовою до цієї квартири, право власності на яку належало померлому ОСОБА_5 .

Тобто, з обставин встановлених судами попередніх інстанцій, вбачається, що вищевказана квартира загальною площею 29,3 кв. м, житловою площею 21,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, а утворилося унаслідок реконструкціївже існуючої нерухомості.

квартири загальною площею 28,9 кв. м, житловою площею 17,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги про те, що позивач не має жодних майнових прав стосовно цього об`єкта, що унеможливлює звернення з віндикаційним позовом, є необґрунтованими.

Аргументи касаційної скарги представника ОСОБА_3 - адвоката Грігорової Г. Л. про те, що чинним законодавством взагалі не передбачено можливості витребування майна без зазначення особи на користь якої воно витребовується, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не спростовують вищенаведених висновків судів про те, що державна реєстрація права власності за ОСОБА_3 на спірний об`єкт нерухомого майна була проведена незаконно. При цьому ТОВ «Південна консалтингова група», яке є останнім набувачем спірного майна, не оскаржувало судових рішень в цій справі.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що 16 липня 2021 року судом першої інстанції проведено судове засідання та ухвалено судове рішення за відсутності сторони відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки сторона відповідача була належним чином повідомлена судом першої інстанції про розгляд справи, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення 10 липня 2021 року відповідачці ОСОБА_3 копії ухвали Приморського районного суду міста Одеси від 25 червня 2021 року про поновлення провадження та призначення справи до судового розгляду в судовому засіданні на 09 годину 30 хвилин 16 липня 2021 року (т.2 а.с.194-195, 200).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та апеляційний суд правильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого у вищевказаній частині ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272-15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 478/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17-ц, у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 804/1457/17, від 23 травня 2018 року у справі № 192/2761/14, від 11 грудня 2018 року у справі № 802/295/17-а, від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а, від 29 травня 2019 року у справі № 2-3632/11, від 15 липня 2019 року у справі № 235/499/17, від 30 жовтня 2019 року у справі № 390/131/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 02 червня 2020 року у справі № 910/17792/17, від 06 грудня 2022 року у справі № 904/738/22, від 22 лютого 2023 року у справі № 202/8669/19, від 13 квітня 2023 року у справі № 757/30991/18-а, від 02 серпня 2023 року у справі № 688/4167/16-ц є безпідставними, оскільки висновки суду першої інстанції (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та апеляційного судуне суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Грігорової Ганни Леонідівнизалишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 липня 2021 року в незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

В. В. Шипович