Справа № 756/1933/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Кулініча Я. В. ,

з секретарем Грищенко Н.А.,

за участю представника позивача Ковальчук А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Овруч в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Ковальчук Анна Сергіївна до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики , -

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_3 , в інтересах позивача ОСОБА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі еквівалентно 8500,00 доларів США, що по курсу НБУ станом на 31.01.2025 355 505,70 грн., 3 % річних від простроченої суми еквівалентно 273,17 доларів США, що по курсу НБУ станом на 31.01.2025 11425,12 грн., а всього еквівалентно 8773,17 доларів США, що по курсу НБУ станом на 31.01.2025 366 930,82 грн. та понесені судові витрати. Мотивуючи тим, що 05.10.2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого позивач передав відповідачу грошову позику в розмірі 8500, 00 доларів США, зі строком повернення до 05 січня 2024 року. Станом на 31 січня 2025 року сума позики позивачу не повернута та сума заборгованості складає 8500 доларів США, що по курсу НБУ станом 31.01.2025 еквівалентно 355505,70 грн., та 3% річних від простроченої суми становить 273 доларів США, що по курсу НБУ станом на 31.01.2025 еквівалентно 11425,12 грн., а всього 8773,17 доларів США, що по курсу НБУ станом на 31.01.2025 366930,82 грн..

13.06.2025 року відповідач надав заяву, в якій просить закрити провадження в частині позовних вимог про стягнення 8500 доларів США, а в частині 3% річних відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з безпідставністю, мотивуючи тим, що в період з 29.05.2025 року по 09.06.2025 року відповідачем було повернуто суму основного боргу 8500 доларів США. Вказані кошти були отримані позивачем в рахунок погашення боргу за розпискою від 05.10.2023 року. Нарахування платежів передбачених ст. 625 ЦК України є безпідставними, оскільки у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

21.08.2025 року представник позивача надала письмові пояснення, в яких вказує, що після відкриття провадження у справі ОСОБА_2 декілька разів повертав ОСОБА_1 кошти на загальну суму 8500 доларів США. Враховуючи що позивачем було понесено судові витрати, пов`язані з одержанням виконання, а саме: сплачено судовий збір у сумі 3669,31 гри. та понесено витрати на правову допомогу у сумі 27 500,00 гри., а також позивачем було заявлено стягнення процентів - 3 % річних від простроченої суми, що становить еквівалентно 273,17 доларів США, що по курсу НБУ станом на 31.01.2025 року - 11 425,12 грн., та беручи до уваги, що повернення коштів відбулося після відкриття провадження у справі, що вказує, що відповідач був ознайомлений із позовною заявою із додатками, у тому числі із позовними вимогами, та враховуючи черговість погашення заборгованість, визначену ст. 534 ЦК України, тому заборгованість відповідача перед позивачем становить: 1018,49 доларів США, що еквівалентно 42 593,25 грн. (по курсу НБУ станом на 31.01.2025 року). Розрахунок здійснений наступним чином: 87,74 доларів США (еквівалентно сплаченого судового збору до гривні по курсу НБУ станом на 31.01.2025 року) + 657,58 доларів США (еквівалентно сплачених витрат на правову допомогу до гривні по курсу НБУ станом на 31.01.2025 року) + 273,17 доларів США (3 % річних від простроченої суми по курсу НБУ станом на 31.01.2025 року) + 8500 доларів США (заборгованість по розписці) - 8500 доларів США (сплачені кошти відповідачем позивачу) = 1018,49 доларів США, що еквівалентно 42 593,25 грн. (по курсу НБУ станом на 31.01.2025 року).

Також, 21.08.2025 року представником позивача подано заяву про стягнення з відповідача на користь позивача понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 27500 грн..

Позивач в судове засідання не з`явився.

Відповідач в судове засідання не з`явився, судова повістка направлялася за адресою зареєстрованого місця проживання, однак конверт повернувся на адресу суду з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою».

У судовому засіданні представник позивача просила врахувати подані нею письмові пояснення. Щодо закриття провадження в частині позовних вимог про стягнення 8500 доларів США заперечувала, оскільки вказана сума була повернута відповідачем після відкриття провадження у справі.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як видно з матеріалів справи, згідно з розпискою між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 05.10.2023 року було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримав 8500 доларів США, зобов`язавшись повернути борг до 05.01.2024 року (а. с. 9).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Верховний суд у постанові від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц вказав, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідачем надано суду копії розписок про повернення боргу позивачу в сумі 8500 доларів США. Так, 29.05.2025 року позивачем отримано від відповідача 1000 доларів США, 06.06.2025 року 4000 доларів США та 09.06.2025 року 3500 доларів США. Вказані кошти були отримані в рахунок погашення боргу за розпискою від 05.10.2023 (а. с. 83-85).

Доводи представника позивача про застосування ст. 534 ЦК України суд вважає безпідставними з огляду на наступне.

Так, за змістом ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Проте можливість застосування положень статті 534 Цивільного кодексу України безпосередньо залежить від змісту реквізиту "призначення платежу" платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 цього Кодексу застосовуватися не може.

Отримуючи кошти в сумі 8500 доларів США від відповідача, позивач у своїх розписках обумовив, що отримав їх по розписці від 5.10.2023 року, тому положення ст. 534 ЦК України застосуванню не підлягають.

Підстави для закриття провадження у справі визначені у ст. 255 ЦПК України.

Так, п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Верховний Суд в постанові від 15.11.2023 у справі № 522/3680/22 (провадження № 61-12919св23) висновував, що логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» у контексті п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування.

Враховуючи, що на час пред`явлення позову 10.02.2025 між сторонами існував спір щодо неповернення коштів, але припинив своє існування після відкриття провадження у справі внаслідок виконання відповідачем грошових зобов`язань, підстави для закриття провадження у справі відсутні, натомість є підстави для відмови у задоволенні позивних вимог у цій частині.

Щодо стягнення 3% річних суд зазначає наступне.

Так, ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України №64/2022 року від 24.02.2022 на території України запроваджено воєнний стан, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, який неодноразово продовжувався та востаннє продовжено Указом Президента України від 20 жовтня 2025 року №793/2025 строком на 90 діб.

Враховуючи, що договір позики був укладений 05.10.2023, то 3% річних в сумі 273,17 доларів США, що еквівалентно 11425,12 грн. підлягають списанню.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини, позовні вимоги і в цій частині задоволенню не підлягають.

Позивачем понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 3669,31 грн..

Ч. 3 ст. 142 ЦПК України передбачено, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Відтак, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір в сумі 3555, 06 грн. (пропорційно до розміру позики).

Щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи видно, що адвокат Ковальчук Анна Сергіївна та ОСОБА_1 погодили надання правових послуг по супроводу стягнення із ОСОБА_2 суми боргу за договором позики, що підтверджується копією договору про надання правничої допомоги №1-01202521 від 21.01.2025, додатком №1 до договору №1-01202521 від 18.07.2025, актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 18.07.20255,відповідно до якого вартість надання юридичної допомоги склала 27500,00 грн., рахунком від 18.07.2025 року.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 13.05.2025 у справі №275/150/22 (провадження № 61-13766св24) вказав, що саме сторона, яка зацікавлена у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, повинна вжити необхідних заходів для їх стягнення з іншої сторони. Водночас інша сторона має право висловлювати заперечення проти таких вимог, що виключає можливість ініціативи суду щодо відшкодування витрат без відповідних дій з боку зацікавленої сторони. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони із обґрунтуванням недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю справи, обсягом і часом виконання робіт. Суд, керуючись принципами диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5, 6 ст. 137 ЦПК України, за змістом яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

На підставі викладеного та беручи до уваги те, що відповідач клопотання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу чи заперечень проти даної вимоги не надав, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, понесених на правничу допомогу в розмірі 27500,00 грн..

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, на підставі ст. ст. 534, 625, 1046, 1047 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає в АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований в АДРЕСА_1 , понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 3555, 06 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 27500 грн..

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Я. В. Кулініч

Вступну та резолютивну частину рішення оголошено 26 листопада 2025 року, а повний текст рішення складено 05 грудня 2025 року.