справа № 274/5842/25
провадження № 2/0274/2311/25
Рішення

Іменем України

09.12.2025 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: судді Вдовиченко Т.М., за участю секретаря судового засідання - Рудич М.О., розглянувши в м. Бердичеві Житомирської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації та виселення -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовною заявою, згідно якої просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселити відповідачів із зазначеного житлового будинку.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на підставі договору дарування від 20.02.2025 р. на праві приватної власності належить 56/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером: :029:0197 на якій розташована вказана частка житлового будинку (з господарськими будівлями та спорудами), що знаходиться по АДРЕСА_1 . Іншим співвласником будинку є ОСОБА_4 .

В зазначеному житловому будинку також зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_1 від 17.05.2025 р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Відповідачі не проживають в даному будинку більше року, а саме: ОСОБА_3 не проживає з 2011 року, а ОСОБА_2 не проживає з вересня 2023 року, також вони не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не беруть, особистих речей в будинку не мають і взагалі будинком не цікавляться.

Вказує, що 29.07.2025 зверталась до Відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Бердичівської міської ради із заявою про зняття відповідачів із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). Однак у знятті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідачів їй було відмолено відповідно до постанови КМ України № 265 від 07 лютого 2022 р. п. 87.3, оскільки не надано необхідних документів або відомостей - відсутня згода другого співвласника житла.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18.09.2025 позовну заяву було залишено без руху (а.с.25).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26.09.2025 призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін(а.с.37).

Позивачка звернулася до суду з письмовою заявою в якій просила справу розглянути в її відсутність.

Відповідачі у встановлений судом строк, відзиву на позовну заяву не надали, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялися за зареєстрованою адресою проживання, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не сповістили.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 20.02.2025 є власником 56/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки з кадастровим номером: :029:0197, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с. 10-13).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав №414328180 від 20.02.2025 будинок за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності. ОСОБА_1 належить 56/100 частин будинку (а.с.14).

Згідно із Відомостями про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 05.08.2025 №8282, виданих Відділом з питань державної реєстрації виконавчого комітету Бердичівської міської ради в будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , період реєстрації з 17.03.2025 р. по т.ч.; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , період реєстрації з 22.02.2005 р. по т.ч.; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , період реєстрації з 11.01.2021 р. по т.ч.; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , період реєстрації з 12.08.2006 р. по т.ч.; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , період реєстрації з 22.02.2000 р. по т.ч.; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , період реєстрації з 22.02.2000 р. по т.ч.(а.с.15).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 17.05.2025 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 17.05.2025 (а.с.18).

Відділом з питань державної реєстрації виконавчого комітету Бердичівської міської ради у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 29.07.2025 про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача ОСОБА_2 було відмолено, відповідно до постанови КМ України № 265 від 07 лютого 2022 р. п. 87.3, оскільки не надано необхідних документів або відомостей - відсутня згода другого співвласника житла (а.с.16 - 17).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку).

У статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій ст.402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України.

Положеннями ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, і при розгляді відповідної категорії справи суд має встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад встановлені строки та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому суду мають бути належним чином доведені як строк відсутності відповідачів за місцем реєстрації, так і причини неповажності такої їх відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" ("Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine"), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У своїй практиці Верховний Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Як передбачено ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи ( ст. 79 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Разом з цим, у матеріалах справи відсутні будь-які належні докази на підтвердження неповажності причин не проживання відповідачів у частині будинку, який належить позивачці.

У даній справі не доведено неповажності причин не проживання відповідачів в житловому приміщенні та позивачкою взагалі не надано жодного доказу на підтвердження строку відсутності відповідачів за місцем їх реєстрації, а тому суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову в дані частині позовних вимог.

Що стосується вимоги позивачки про виселення відповідачів із належної їй частини житлового будинку слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Позивачка просила усунути перешкоди у користуванні спірною частиною будинку шляхом виселення з неї відповідачів, посилаючись на те, що відповідачі тривалий час не проживають в будинку та не цікавляться ним, жодного доказу в обґрунтування даних обставин суду не надано.

Відповідно до статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Суд вважає, що позивачкою не доведено обставин порушення її прав, як власника житлового приміщення, створення перешкод відповідачами в користуванні ним, наявності підстав, які в розумінні ст.116 ЖК України визначають можливість виселення відповідачів, зокрема позивачкою не надано до суду доказів: систематичного порушення відповідачами правил співжиття, що робить неможливим для позивачки проживання у спірному будинку; доказів застосування до позивачки заходів запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними. Також у ході розгляду справи судом не встановлено, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовує його не за призначенням.

Тому в задоволенні позовної вимоги про виселення відповідачів із будинку за адресою: АДРЕСА_1 слід також відмовити за безпідставністю.

Суд вважає за необхідне звернути увагу позивачки, що ст. 7 Закону України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" виключено з даного закону на підставі Закону № 1871-IX від 05.11.2021.

Згідно ч. 1ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В зв"язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на позивачку.

Керуючись ст. 12-13,76-81,89, 133,141,247,258,263-265,274-275,279,354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом зняття з реєстрації та виселення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 09 грудня 2025 року

Суддя Т.М.Вдовиченко