Справа № 343/1869/23
Провадження № 22-ц/4808/1596/25
Головуючий у 1 інстанції Тураш В. А.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.

суддів: Томин О. О.,

Мальцевої Є. Є.,

секретар: Шемрай Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області, в інтересах якого діє адвокат Комарницький Едуард Григорович на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2025 року в складі судді Тураша В. А., ухвалене у м. Долина Івано-Франківської області у справі за позовом ОСОБА_1 до Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до відповідача Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області (далі - Тяпчанський ліцей) про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Позовні вимоги мотивовано тим, що вона працювала на посаді вчителя початкових класів Тяпчанського ліцею на умовах безстрокового трудового договору.

18 травня 2020 року на виконання пункту 2 частини третьої розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про повну загальну середню освіту» її було переведено на строковий трудовий договір. Наказом від 14 лютого 2021 року № 70-к «Про продовження трудових відносин» з нею продовжено трудові відносини на умовах строкового трудового договору з 01 липня 2021 року по 30 червня 2022 року. Оскільки вона є матір`ю дитини з інвалідністю з дитинства підгрупи «А» І групи та не використовувала додаткові оплачувані відпустки, то на підставі наказу від 09 червня 2022 року № 88-к їй була надана щорічна соціальна невикористана додаткова відпустка тривалістю 80 календарних днів з 09 червня 2022 року по 27 серпня 2022 року.

Наказом від 09 червня 2022 року № 89-к «Про продовження строкового трудового договору з ОСОБА_1 » їй було продовжено строковий трудовий договір на час перебування в соціальній відпустці з 01 липня 2022 року по 27 серпня 2022 року.

Наказом від 09 червня 2022 року № 90-к «Про звільнення ОСОБА_1 » її було звільнено з роботи 27 серпня 2022 року у зв`язку з закінченням строкового трудового договору. З наказом про звільнення її не ознайомили, його копію не вручили, так само як і трудову книжку, а також не повідомили про можливість її отримання та не надіслали в інший спосіб.

Вважає, наказ про звільнення незаконним, оскільки вона бажала продовжити трудові відносини, про що зверталась в усній та письмовій формі до відповідача. На що листом від 07 червня 2022 року № 114/04-07 її було повідомлено, що з нею був укладений строковий трудовий договір терміном на один рік та відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України є підставою для припинення трудового договору. Крім того, оскільки між сторонами неодноразово переукладався строковий договір, відповідно до частини другої статті 39-1 КЗпП України такий договір необхідно вважати таким, що укладений на невизначений строк.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023 визнано неконстиційним абзац третій частини другої статті 22 ЗУ « Про повну загальну середню освіту». Про це їй стало відомо в липні 2023 року.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд:

- поновити строк звернення до суду як пропущений з поважних причин;

- визнати протиправним та скасувати наказ Тяпчанського ліцею від 09 червня 2022 року № 90-к «Про звільнення ОСОБА_1 » ;

- поновити її на посаді вчителя початкових класів з 28 серпня 2022 року;

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2023 року (т.1, а. с. 83-87), залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 березня 2024 року (т.1, а. с. 167-170), у задоволенні позову ОСОБА_1 до Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 17 січня 2025 року рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 березня 2024 року скасовано. Передано справу № 343/1869/23 на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2. а.с.52-61).

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді вчителя початкових класів Тяпчанського ліцею з 28 серпня 2022 року.

Стягнуто із Тяпчанського ліцею на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 серпня 2022 року до 04 вересня 2025 року в сумі 388 614,06 грн, з утриманням з цієї суми податку та інших обов`язкових платежів відповідно до законодавства України.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах одного місяця звернуто до негайного виконання.

Стягнуто із Тяпчанського ліцею на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

В апеляційній скарзі представник Тяпчанського ліцею адвокат Комарницький Е. Г. посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для поновлення строку на подання позовної заяви. Так, судом зазначено, що місячний строк звернення з позовом у відповідності до статті 233 КЗпП України розпочався 01 липня 2023 року і сплив 31 липня 2023 року. Однак, згідно даних підсистеми «Електронний суд» дата першого документу у справі № 343/1869/23 вказана «01.08.2023». Тобто вказана позовна заява надійшла до суду з пропущенням процесуального строку.

Також суд не визначив чи є підстави пропуску процесуального строку про які заявляла позивачка, поважними і всупереч норм процесуального закону не постановив ухвалу про поновлення процесуального строку. Таким чином, процесуальний строк не було поновлено судом, а відповідно останній вважається пропущеним, однак суд першої інстанції незважаючи на це все ж ухвалив оскаржуване рішення.

Крім того, в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що позивачка бажала продовжити трудові відносини, про що зверталася до відповідача, на що листом від 07 червня 2022 року № 114/04-07 їй було відмовлено продовжити трудовий договір.

Проте, суд не врахував те, що позивачка заявляла, що вона зверталась з таким проханням усно. Тобто будь-які належні та допустимі докази на підтвердження даної тези в матеріалах справи відсутні. Ба більше на підтвердження того, що позивачка не вчиняла жодних активних дій для висловлення свого бажання продовжувати трудові відносини свідчить також те, що після повідомлення ОСОБА_1 про звільнення її з роботи, вона до ліцею не з`явилася, на телефонні дзвінки не відповідала, тому накази від 09 червня 2022 року № 88-к, 89-к, № 90-к були направлені їй рекомендованим листом з цінним вкладенням, на підтвердження чого в матеріалах справи містяться відповідні докази. При цьому, такі накази були направлені саме за адресою позивача. Окрім того, позивачка не заявляла окремих вимог щодо невручення трудової книжки та стягнення у зв`язку з цим середнього заробітку.

Таким чином, зважаючи на те, що процесуальний строк звернення із відповідним позовом був пропущений та після звільнення позивачка не бажала продовжувати трудові відносини, то у задоволенні позовних вимог варто відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Синишин П. Є. вважає, що вищевказане рішення є законним та обгрунтованим, судом першої інстанції враховано всі обставини справи та належним чином досліджено докази, а тому просить апеляційну скаргу представника Тяпчанського ліцею - адвоката Комарницького Е. Г. залишити без задоволення, рішення суду без змін.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області адвоката Комарницького Е. Г., який просив скаргу задовольнити, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Синишина П. Є., який просив залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд керувався рішенням Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023 в справі № 1-5/2020(118/20) яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац третій частини другої статті 22 ЗУ «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-ІХ та дійшов висновку про незаконність звільнення позивачки з 20 березня 2024 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору та порушення її права на працю. Тому суд поновив позивачку на посаді вчителя початкових класів на умовах безстрокового трудового договору та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу виходячи з п`ятиденного робочого тижня. Також суд вважав, що позивачка має право на звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 11 листопада 1974 року працювала в Тяпчанській восьмирічній школі, яка на цей час реорганізована в Тяпчанський ліцей.

Вона є особою, яка досягла пенсійного віку та отримує пенсію за віком.

27 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до дирекції ліцею із заявою, в якій просила укласти з нею строковий трудовий договір на 1 рік відповідно до Закону України «Про повну загальну середню освіту» з 01 липня 2020 року.

На виконання пункту 2 частини третьої розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-IX, наказом від 18 травня 2020 року № 68-к «Про переведення на строковий трудовий договір» ОСОБА_1 переведено з безстрокового договору на строковий трудовий договір (т.1, а. с. 10).

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до дирекції ліцею із заявою, в якій просила продовжити з нею трудові відносини на умовах строкового договору з 01 липня 2021 року по 30 червня 2022 року.

Наказом від 14 червня 2021 року № 70-к «Про продовження трудових відносин» продовжено трудові відносини з ОСОБА_1 на умовах строкового трудового договору з 01 липня 2021 року по 30 червня 2022 року (т.1, а.с. 11).

Наказом від 21 квітня 2022 року № 57-к «Про створення тарифікаційної комісії» створено тарифікаційну комісію для проведення попередньої тарифікації педагогічних працівників закладу освіти на 2022-2023 навчальний рік та затверджено її склад. Тарифікаційній комісії наказано: провести попередній розподіл педагогічного навантаження серед педагогічних працівників ліцею на 2022-2023 навчальний рік з дотриманням чинного законодавства у галузі освіти; повідомити педагогічних працівників, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, про рішення керівника закладу освіти про продовження або непродовження трудових відносин із ними (т.1, а.с. 41).

Листом від 26 квітня 2022 року № 86/04-07 ОСОБА_1 повідомлено про припинення строкового трудового договору з 01 липня 2022 року. Також їй було надано можливість обрати, чи звільнити її по закінченню основної щорічної відпустки або по закінченню строкового трудового договору з виплатою компенсації за невикористану основну щорічну відпустку. Вказане повідомлення позивач отримала 28 квітня 2022 року і просила звільнити її по закінченню основної відпустки.

Листом від 07 червня 2022 року № 14/04-07 директор ліцею повідомив ОСОБА_1 , що з нею 01 липня 2021 року укладено строковий трудовий договір терміном на 1 рік, який погоджено згідно з пункту 2 частини першої статті 23 КЗпП, що є підставою для припинення трудового договору (т.1, а.с. 14).

Відповідно до наказу від 09 червня 2022 року №88-к «Про надання соціальної відпустки ОСОБА_1 » вчителю початкових класів ОСОБА_1 , яка має повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи «А» І групи, надано щорічну соціальну невикористану додаткову оплачувану відпустку тривалістю 80 календарних днів з 09 червня 2022 року по 27 серпня 2022 року (т.1, а.с. 12).

Наказом від 09 червня 2022 року № 89-к «Про продовження строкового трудового договору з ОСОБА_1 » продовжено строковий трудовий договір з ОСОБА_1 на час її перебування у відпустці з 01 липня 2022 року по 27 серпня 2022 року (т.1, а.с. 13).

Наказом від 09 червня 2022 року № 90-к ОСОБА_1 звільнено з посади вчителя початкових класів з 27 серпня 2022 року в зв`язку із закінченням строкового трудового договору (т.1, а.с. 15).

У зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 на роботі, накази № 88-к, 89-к та № 90-к від 09 червня 2022 року були направлені на адресу її проживання рекомендованим листом з цінним вкладенням.

За змістом ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Усі трудові правовідносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин.

Частиною 2 статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Порядок оформлення трудових відносин за строковим трудовим договором такий же, як і за безстроковим, але при цьому факт укладення трудового договору на певний строк чи на час виконання певної роботи повинен бути відображений, зокрема, у наказі чи розпорядженні роботодавця, яким оформляється цей трудовий договір.

18 березня 2020 року набрав чинності Закон України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року, яким визначено правові, організаційні та економічні засади функціонування і розвитку системи загальної середньої освіти.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту», педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення його строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Підпунктом 2 пункту 3розділу X «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року №463-ІХ (в редакції чинній, на момент укладення з позивачем строкового трудового договору) передбачено, що набрання чинності цим Законом є підставою для припинення безстрокового трудового договору з педагогічними працівниками державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, яким виплачується пенсія за віком, згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.

До 01 липня 2020 року керівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти зобов`язані були припинити безстрокові трудові договори з педагогічними працівниками таких закладів освіти, яким виплачується пенсія за віком, з одночасним укладенням з ними трудових договорів строком на один рік. У разі незгоди з продовженням трудових відносин на умовах строкового трудового договору педагогічні працівники, яким виплачується пенсія за віком, звільняються згідно з пунктом 9 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Після закінчення строку трудового договору з такими педагогічними працівниками можуть укладатися строкові трудові договори відповідно до абзацу третього частини другої статті 22 цього Закону.

Крім того, Закон України «Про повну загальну середню освіту» (в редакції, чинній, на момент укладення з позивачем строкового трудового договору) містив імперативну норму про те, що безстроковий трудовий договір безумовно припиняється, а працівнику гарантується продовження роботи на певний строк, подання заяви працівником не вимагається, та після створення адміністрацією нових умов роботи такий працівник може відмовитися працювати на нових умовах. Для того, щоб працівник виявив свою незгоду з новими умовами роботи, адміністрація створює умови роботи (видає наказ про припинення безстрокового трудового договору і укладення строкового трудового договору) і лише після цього з`ясовує, чи бажає працівник продовжувати роботу, чи ні.

Отже, укладаючи строковий трудовий договір, сторонами визнавалась та обставина, що 18 березня 2020 року набрав чинності Закон України «Про повну загальну середню освіту».

Рішенням Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023в справі № 1-5/2020(118/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-IX, згідно з яким «педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років».

У вказаному рішення Конституційний Суду України зазначив, що оспорюванні приписи Закону ставлять педагогічних працівників у нерівне, невигідне і вразливе становище залежно від наявності у них певного виду власності (пенсійних виплат) та форми власності відповідного закладу загальної середньої освіти: ці приписи Закону поширюються на педагогічних працівників державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, однак не поширюються на педагогічних працівників тих закладів загальної середньої освіти, що не належать до державної або комунальної власності. Тому приписи абзацу третього частини другої статті 22 Закону не відповідають частинам першій, другій статті 24 Конституції України.

Згідно із ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У рішенні Конституційного Суду від 07 лютого 2023 року у справі № 1-5/2020(118/20) встановлено, що абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463IX не відповідає Конституції України та втрачає чинність із дня ухвалення Судом цього рішення.

За загальним правилом, ухвалення рішення Конституційного Суду України не призводить до автоматичного відновлення попереднього стану оформлення трудових відносин (відновлення безстрокових трудових договорів замість строкових або поновлення на посадах звільнених), проте надає додаткові можливості/механізми захисту порушених прав працівників залежно від фактичних обставин, документального оформлення та актуального стану справи.

Оскільки позивачка бажала продовження трудових відносин, відповідач мав забезпечити реалізацію її трудових прав.

Таке бажання позивачки випливає із змісту листа директора ліцею від 07 червня 2022 року № 114/04-07 з тексту якого вбачається, що у відповідь на її заяву від 03 червня 2022 року № 226/04-03 їй відмовили у продовженні трудових відносин у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору.

Згідно із ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не зверталась із будь-якими письмовими заявами в яких висловлювала бажання працювати далі є безпідставними, оскільки на спростування цієї встановленої судом першої інстанції обставини відповідачем самої заяви позивачки від 03 червня 2022 року № 226/04-03 суду надано не було.

Будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Усі трудові правовідносини повинні ґрунтуватися на принципах соціального захисту та рівності для всіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором, що, зокрема, має відображатись у встановленні вичерпного переліку умов та підстав припинення таких відносин.

Законом передбачено, що навіть за наявності угоди сторін до трудового договору не можуть включатися умови, які погіршують становище працівника, а відтак стаття 9 КЗпП України імперативно кваліфікує такі умови недійсними.

За наведених обставин, правильними є висновки суду про те, що оспорюваний наказ про звільнення позивачки не може вважатися законним і є таким, що порушує права позивачки на працю, враховуючи її заяву про бажання продовжити трудові відносини.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачку необхідно поновити в Тяпчанському ліцеї імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області на посаді вчителя початкових класів.

Згідно із ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідачем позивачка звільнена 28 серпня 2022 року.

Позов у цій справі поданий до суду 01 серпня 2023 року.

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22) дійшов висновку, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Заявляючи відповідне клопотання про поновлення встановленого законом строку, особа не повинна наводити конкретних причин пропуску такого строку, крім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, так як строк звернення до суду не пропущено.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.

Отже, оскільки з 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, статтею 233 КЗпП України продовжуються на строк його дії.

Згідно із ч. 2 ст. 124 ЦПК України строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, строк закінчується в останній день цього місяця.

Отже перебіг строку звернення до суду для позивачки почався з 01 липня 2023 року та закінчився 31 липня 2023 року.

Частиною шостою статті 124 ЦПК України також визначено, що строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява була направлена до суду засобами поштового зв`язку 31 липня 2023, тобто в останній день строку звернення до суду.

Тому доводи апеляційної скарги про звернення позивачки до суду із пропуском встановленого законом строку з урахуванням вищенаведеного також є безпідставними.

З інших підстав рішення суду не оскаржується.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Тяпчанського ліцею імені Ольги Дучимінської Долинської міської ради Івано-Франківської області, в інтересах якого діє адвокат - Комарницький Едуард Григорович - залишити без задоволення.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 04 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2025 року.

Судді В. М. Барков

О. О. Томин

Є. Є. Мальцева