Справа № 645/3028/25
Провадження № 2/645/1908/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року місто Харків

Немишлянський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді Костіної І.Г.,

за участю секретаря судового засідання Бугай К.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Жарової-Тітарьової Л.М. /в режимі відеоконференція/,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Жарова-Тітарьова Лариса Михайлівна до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, третя особа: Служба у справах дітей Вільхуватської сільської ради Куп`янського району Харківської області,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Жарова-Тітарьова Л.М., звернувся до суду із позовом, в якому просить позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що позивач та відповідач є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 2016 року відповідачка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, з сином не спілкується, участі у житті сина не приймає, у зв`язку з чим повністю втратила зв`язок з дитиною. Неповнолітній син проживає разом з батьком і перебуває на його утриманні. Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 20.05.2024 року у справі № 636/5934/23 стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.11.2023р. до досягнення дитиною повноліття. Позивач вказує, що відповідач не надавала і не надає ніякої допомоги на утримання та виховання сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, про його навчання, не забезпечує сина необхідним харчуванням, медичним доглядом тощо. Відповідач ніколи не приходила до дитячого садка та до школи, не цікавилася успіхами сина, не відвідувала батьківські збори. Натомість, позивач має стабільний дохід і можливість утримувати сина.

Позивачем разом з позовом надано нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_3 від 09.04.2025 року, в якій вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо її неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 13.05.2025 року відкрито провадження по справі. Вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Цією ж ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано у Служби у справах дітей та сім`ї Вільхівської сільської ради висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , щодо її неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

11.06.2025 р. від представника позивача надійшло клопотання про заміну третьої особи на належну юридичну особу - Службу у справах дітей Вільхуватської сільської ради Куп`янського району Харківської області.

Ухвалою суду від 11.06.2025 року замінено третю особу - Службу у справах дітей та сім`ї Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської області на Службу у справах дітей Вільхуватської сільської ради Куп`янського району Харківської області.

23.07.2025 року від Служби у справах дітей Вільхуватської сільської ради Куп`янського району Харківської області надійшов письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав від 21.07.2025 року №111-В.

Ухвалою суду від 24.07.2025 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 03.11.2025р. зобов`язано службу у справах дітей Вільхуватської сільської ради Куп`янського району Харківської області з`ясувати думку малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо позбавлення батьківських прав його матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і надати суду з`ясування відповідної думки дитини оформленою Службою у справах дітей в письмовому вигляді у відповідному висновку.

14.11.2025 року від Служби у справах дітей Вільхуватської сільської ради Куп`янського району Харківської області, на виконання ухвали суду, надійшли письмові пояснення.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Жарова-Тітарьова Л.М. підтримали заявлені позовні вимоги та надали пояснення аналогічні викладеним у позові.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судових засідань неодноразово повідомлялась належним чином, у встановленому законом порядку. 18.06.2025р. до канцелярії суду від останньої надійшла заява в якій відповідач просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Вільхуватської сільської ради Куп`янського району Харківської області в судове засіданні не з`явився. Від останнього до суду, через підсистему «Електронний суд», надійшла заява в якій представник третьої особи просить розглядати справу без його участі.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, які не прибули у судове засідання, проте були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 9/.

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 20.05.2024 року у справі № 636/5934/23, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02.11.2023р. до досягнення дитиною повноліття /а.с. 15-17/.

Позивач ОСОБА_1 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно витягу з реєстру територіальної громади з 03.10.2023р. зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.10,11/.

Актом про фактичне місце проживання від 15.04.2025р. встановлено, що ОСОБА_1 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5 з 2018 р. фактично мешкають за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина перебуває на утриманні батька, мати разом не проживає та не приймає участі у вихованні сина /а.с., а.с. 14, 23/.

Актом обстеження умов складеним: представником служби у справах дітей Вільхуватської сільської ради Бірюковою Т.В., ст. інспектором Куп`янського РВП ГУНП в Харіквській області Макаровим В.В., фахівцем із соціальної роботи Костенко В.В. від 17.06.2024р. за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що санітарно-побутові умови задовільні, вихованням дитини займається батько, мати участі у вихованні та матеріальному забезпеченні дитини не приймає. Зі слів батька, мати ОСОБА_6 не приймає участі в вихованні дитини з 2016р. /а.с.12-13/.

З довідки про заробітну плату за 2024 р. та 2025 р. від 08.04.2025р. вбачається, що позивач ОСОБА_1 працює у Вільхуватській сільській раді де й отримує дохід /а.с. 18/.

Згідно декларації № 0001-К41Т-89АО неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пацієнтом КНП Великобурлуцький центр первинної медико-санітарної допомоги Великобурлуцької селищної ради. Законним представником неповнолітнього значиться батько ОСОБА_1 /а.с. 19/.

З довідки сімейного лікаря ОСОБА_7 від 04.04.2025р. вбачається, що неповнолітній ОСОБА_5 знаходиться під наглядом батька ОСОБА_1 . Дитину до лікаря супроводжує батько. /а.с. 21/

Згідно складеної характеристики завідувачем ДНЗ «Сонечко» ОСОБА_8 від 28.04.2025р., ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має добрі стосунки з батьком, який приймав участь у житті садочка, відвідував заходи, проводив оплату за харчування у дитячому садку /а.с. 24/.

Директором КЗ «Приколотнянський ліцей Вільхуватської сільської ради» та класним керівником на дитину ОСОБА_5 складено характеристику, з якої вбачається, що дитина характеризуються позитивно, та зазначено, що активну участь у вихованні сина приймає батько. Мати вихованню хлопчика не приділяє уваги /а.с. 25/.

Згідно інформації наданої з КНП «Великобурлуцька центральна лікарня» від 04.04.2025р. ОСОБА_1 на обліку у лікаря нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ОСОБА_1 не притягувався до кримінальної відповідальності, не має незнятої чи непогашеної судимості, у розшуку не перебуває /а.с.22,26/.

Згідно наданого висновку про доцільність позбавлення відповідача ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.07.2025 року № 111-В, Вільхуватська сільська військова адміністрація, як орган опіки та піклування, з метою захисту прав та інтересів дитини, вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.81-82/.

Відповідно до вказаного висновку, під час розгляду та вивчення наданих документів встановлено, що: « відповідно до свідоцтва про народження від 17 травня 2014 року серія НОМЕР_1 батьками малолітнього ОСОБА_4 є ОСОБА_1 та ОСОБА_9 .

В позовній заяві батько малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначає, що з 2016 року мати дитини ОСОБА_10 з власної ініціативи самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, з сином не спілкується, участі у житті сина не бере. Не цікавиться життям та станом здоров`я свого сина, його потребами, ніколи не підтримувала сина матеріально і не спілкується з ним, у зв`язку з чим повністю втратила зв`язок з дитиною. ОСОБА_5 постійно мешкає разом з батьком, який займається його вихованням та забезпечує сина усім необхідним, піклується про стан здоров`я, належний розвиток, навчання.

Комісією у складі працівників служби у справах дітей Вільхуватської сільської ради та Комунального закладу «Центр надання соціальних послуг Вільхуватської сільської ради» проведено обстеження умов проживання родини за місцем реєстрації ОСОБА_1 та його сина.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї від 27.06.2025 р. встановлено, що в даному помешканні проживає батько і син. В помешканні створено належні житлово-побутові умови для проживання, навчання та виховання дитини. За результатами співбесіди від ОСОБА_1 отримано письмове пояснення, в якому він зазначає, що дитина перебуває повністю на його утриманні. Мати не проживає разом із дитиною з 2016 року та зовсім не спілкується. Перешкод у спілкуванні із сином не створює. Комунальним закладом «Центр надання соціальних послуг Вільхуватської сільської ради» була проведена робота щодо оцінки потреб сім`ї ОСОБА_1 , про що було складено відповідний висновок, згідно з яким ознак перебування у складних життєвих обставинах не виявлено. Потреби дитини задовольняються повною мірою.

Службою у справах дітей Вільхуватської сільської ради з метою з`ясування позиції щодо заявленої вимоги до ОСОБА_3 був направлений рекомендований лист 961 з повідомленням про вручення, із запрошенням на засідання комісії з питань захисту прав дитини Вільхуватської сільської ради. Додатково запрошення було надіслано через додаток «Viber» за номером мобільного телефону ОСОБА_3 , зазначеного у позовній заяві. Також начальником служби у справах дітей здійснений телефонний дзвінок до ОСОБА_3 . У телефонній бесіді вона не заперечувала той факт, що дитину виховує батько, з заявленим позовом ознайомлена, свою позицію щодо позову зазначила в заяві, засвідченій приватним нотаріусом. Взяти участь в засіданні Комісії відмовилася. ОСОБА_3 було рекомендовано направити лист на службу у справах дітей Вільхуватської сільської ради засобами поштового або електронного зв`язку, в якому викласти свою позицію стосовно позову, поданого проти неї.

19.06.2025року від ОСОБА_3 надійшов лист, в якому вона підтверджує факт виховання дитини батьком. Зазначає, що допомогти нічим, тому що не працює. На Комісію приїхати не може.

21.07.2025року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Вільхуватської сільської ради було розглянуте питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_5 , протокол засідання №4.

Членами комісії встановлено факт свідомого та умисного невиконання матір`ю своїх батьківських обов`язків щодо свого малолітнього сина, відсутності з її боку будь-якої участі у вихованні дитини, не надання матеріальної допомоги, що свідчить про наявність підстав для позбавлення матері батьківських прав.

До служби у справах дітей Вільхуватської сільської ради із заявою про визначення способів участі у вихованні дитини чи з будь - яких інших питань, що стосуються інтересів малолітнього сина ОСОБА_6 , мати не зверталася. У судовому порядку питань щодо визначення місця проживання дитини або участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею не вирішувала.

З вищенаведеного вбачається, що ОСОБА_3 ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тривалий час не піклується про дитину, не спілкується з нею, не забезпечує матеріально. Такі дії та бездіяльність матері є систематичними та тривалими у часі. Крім того, нотаріально засвідчена згода на позбавлення батьківських прав свідчить про свідоме небажання матері брати участь у житті дитини, утримувати її, виконувати свої батьківські обов`язки».

З письмових пояснень Служби у справах дітей Вільхуватської сільської ради, наданих на виконання ухвали суду від 03.11.2025р., щодо з`ясування думки малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стосовно позбавлення батьківських прав його матері ОСОБА_3 , вбачається, що «в результаті проведеної бесіди з дитиною, на підставі його письмових відповідей, одержаних під час спілкування з фахівцями, служба у справах дітей Вільхуватської сільської ради робить висновки, що малолітня дитина про існування біологічної мами знає тільки зі слів батька, зовсім її не пам`ятає, не спілкується з нею. До позбавлення батьківських прав рідної мами Арсеній ставиться байдуже, тому як вона не цікавиться взагалі його життям. На даний час дитина вважає своєю мамою співмешканку батька, яку він називає мамою ОСОБА_11 ».

Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами першим, другим статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - Суд) в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд вказав, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частин 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини, позбавлення батьківських прав, суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Верховний Суд у постанові від 14 березня 2025 року по справі № 527/955/24 (провадження № 61-16860св24) звернув увагу на те, що взаємне задоволення батьків і дітей від товариства одне одного становить фундаментальний елемент «сімейного життя». Інтереси дитини вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною, і це може завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., наприклад, пункт 143 рішення ЄСПЛ від 14 березня 2017 року у справі «KB та інші проти Хорватії» [13]). Розрив таких зв`язків означає відрізання дитини від її коріння, що можна зробити лише в дуже виняткових випадках, необхідно зробити все для збереження особистих стосунків і, якщо і коли це доречно, для «відбудови» сім`ї. У цьому контексті ЄСПЛ підкреслив, зокрема, зобов`язання держави вживати заходів для збереження зв`язку між батьками та дитиною, наскільки це можливо (див., наприклад, пункт 48 рішення ЄСПЛ від 13 жовтня 2015 року у справі «СH проти Італії[14])

Також у вказаній постанові Верховний Суд наголосив, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження №61-8179св19).

Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17, провадження № 61-3462св20.

Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня2021 року у справі №638/15336/18, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі №202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі №464/2040/23 та інші).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у с0укупності, так і кожного доказу окремо.

Факт стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання дитини сам по собі не може свідчити про свідоме ухилення її від виконання батьківських обов`язків по утриманню сина, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання мати до надання дитині належного утримання. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 28 березня 2019 року, справа №559/1553/16-ц; від 12 вересня 2019 року, справа №317/4102/17; від 19 вересня 2019 року, справа № 459/1736/16-ц.

В зв`язку з чим, доводи позивача про те, що позбавлення відповідачки батьківських прав зумовлено необхідністю у майбутньому самостійно представляти інтереси дитини у відповідних державних та інших установах, не можуть слугувати підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав.

При вирішенні спору в цій справі суд дійшов висновку про те, що позбавлення відповідачки батьківських прав відносно її сина, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Так, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, матеріали справи не містять, як і доказів того, що відповідачка притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї.

Забезпечення найкращих інтересів дитини повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків. Відтак, розрив між матір`ю та дитиною сімейних відносин не відповідає інтересам дитини та не може бути виправданий заявою відповідачки про визнання позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини.

Наведене відповідає сталій позиції Верховного Суду, зокрема, сформованій у справі №401/1944/22 від 10.11.2023 та врахованій судом, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч.1 ст.164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення одного з них батьківських прав, оскільки забезпечення найкращих інтересів дитини повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Згідно ч. 4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

Відповідно до приписів частини шостої статті 19 СК України, суд не погоджується з висновком Служби у справах дітей Вільхуватської сільської ради Куп`янського району Харківської області від 21.07.2025 року № 111-В щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , оскільки він не є достатньо об`єктивним та обґрунтованим, має рекомендаційний характер та не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками. Орган опіки та піклування не надав оцінки причинам ухилення відповідача від виконання обов`язків.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23 (провадження № 61-8177св24), від 12 березня 2025 року у справі №930/1141/24 (провадження № 61-994св25).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про позбавлення відповідачки батьківських прав щодо свого сина. Натомість, приймаючи до уваги встановлені під час розгляду справи обставини, суд вважає, що поведінку ОСОБА_3 до виховання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , можливо змінити у кращу сторону без застосування крайнього заходу впливу, а тому вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дитини.

У разі ж небажання відповідачки змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, позивач не позбавлений права повторно звернутися до суду із аналогічним позовом про позбавлення її батьківських прав.

Суд звертає увагу, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22 від 22 січня 2025 року в справі № 333/8983/23).

З урахуванням наведеного, оскільки в позові відмовлено, на підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 141, 206, 247, 258-259, 268, 280-282 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, третя особа: Служба у справах дітей Вільхуватської сільської ради Куп`янського району Харківської області- відмовити.

Попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити своє ставлення до виховання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено та проголошено 11.12.2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ;

Представник позивача: адвокат Жарова-Тітарьова Лариса Михайлівна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 174 від 29.06.1993 року;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована: АДРЕСА_2 ;

Третя особа: Служба у справах дітей Вільхуватської сільської ради Куп`янського району Харківської області, , адреса: Харківська область, Куп`янський район, с. Вільхуватка, вул. Харченко, буд. 6.

Суддя І.Г. Костіна