УХВАЛА

11 грудня 2025 року

місто Київ

справа № 759/7540/25

провадження № 61-14902ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року у складі колегії суддів Таргоній Д. О., Голуб С. А., Слюсар Т. А. у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та повернення сторін у попередній стан,

ВСТАНОВИВ:

Історія справи

1. У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та повернення сторін у попередній стан.

2. Одночасно з позовом ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, у якій просив суд:

- накласти арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- заборонити до набрання законної сили судовим рішенням у справі за цим позовом Міністерству юстиції України та його територіальним органам, усім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам), усім державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії і приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

3. На обґрунтування заяви позивач посилався на те, що позовні вимоги зводяться до повернення у власність ОСОБА_2 квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з подальшим її обтяженням іпотекою.

4. Вказував на те, що відповідач ОСОБА_3 виставила спірну квартиру на продаж за допомогою сервісу «OLX» та періодично знижує ціну, що свідчить про намір продати нерухоме майно, що в подальшому зробить неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

5. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21 квітня 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Заборонено до набрання законної сили судовим рішенням у справі за цим позовом Міністерству юстиції України та його територіальним органам, усім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам), усім державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії і приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо вказаної квартири.

Короткий зміст оскаржуваної постанови

6. Постановою від 22 жовтня 2025 року Київський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_3 .

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 21 квітня 2025 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким відмовив у задоволенні заяви

ОСОБА_1 про забезпечення позову.

7. Постанова мотивована тим, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

8. Апеляційний суд послався на те, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Проте, задовольняючи заяву, суд першої інстанції в своїй ухвалі не навів мотивів вжиття заходів забезпечення позову у заявлений спосіб та не вказав на те, яким чином невжиття таких заходів, може ускладнити ефективний захист прав позивача в разі задоволення позовних вимог, наслідком чого буде повернення квартири у власність ОСОБА_2 (а не ОСОБА_1 )

9. Суд апеляційної інстанції, оцінюючи наявність між сторонами спору, врахував, що відповідач ОСОБА_4 , яка є власницею квартири, за наявними матеріалами не має жодних боргових зобов`язань перед позивачем, а матеріали справи не містять даних про те, що спірна квартира виступає як забезпечення зобов`язань ОСОБА_2 .

10. Апеляційний суд підкреслив, що наслідком задоволення позовних вимог про визнання недійсним правочину є реституція, тобто повернення нерухомого майна у власність ОСОБА_2 . Водночас ОСОБА_1 у цій справі не заявляє своїх прав на квартиру, а будь-які судові рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача боргу за договором позики, строк виконання якого настав ще 31 грудня 2012 року, відсутні.

11. З огляду на викладене, колегія суддів уважала, що заявником не доведено наявності обставини, які свідчать про те, що неприйняття заходу забезпечення позову у вигляді арешту квартири унеможливить ефективний захист порушеного права позивача, у зв`язку з чим ухвала місцевого суду ухвалена з порушенням норм процесуального права: без належного аналізу ризиків; без доказів необхідності втручання у право власності; із порушенням принципів пропорційності та співмірності; з обмеженням прав особи на вільне розпорядження майном.

Доводи та вимоги особи, яка подала касаційну скаргу

12. 25 листопада 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі ухвалу місцевого суду.

13. Касаційну скаргу позивач мотивував тим, що апеляційний суд неправильно визначився з характером спірних правовідносин, адже підставою позову у цій справі є те, що оспорюваний договір дарування укладений відповідачами з метою уникнення виконання ОСОБА_2 боргових зобов`язань за договором позики та, відповідно, недопущення звернення стягнення на квартиру в їх рахунок. Тому вважає несуттєвою ту обставину, що безпосередньо ОСОБА_3 боргу перед позивачем не має, як і те, що строк повернення ОСОБА_2 взятих у позику коштів на момент укладення договору дарування ще не настав.

14. Вказує, що хоча квартира і не була предметом забезпечення виконання позикових зобов`язань, проте оспорюваний у цій справі договір було укладено саме з метою перешкоджання передачі цієї квартири в іпотеку, оскільки така домовленість початково існувала між сторонами договору позики.

15. З посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 зазначає, що такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на майно відповідача, є допустимим у немайнових спорах, зокрема, у спорах про визнання договору недійсним.

16. Наполягає на тому, що апеляційний суд неповно та поверхнево оцінив потенційні ризики в разі невжиття заходів забезпечення позову, адже відповідачка має змогу безперешкодно відчужити квартиру, яка є предметом оспорюваного договору, чим унеможливить виконання рішення суду про задоволення позову у цій справі. На підтвердження своїх доводів посилається на те, що відповідачка в мережі Інтернет розмістила оголошення щодо продажу квартири й постійно знижує її вартість, що свідчить про намір якнайшвидше відчужити нерухомість, що з урахуванням обставин цієї справи буде повторним відчуженням майна у короткий строк.

17. Зауважує, що обраний ним вид забезпечення позову в цій справі є співмірним із заявленими вимогами позову, а також жодним чином не обмежуватиме відповідачку у праві володіння та користування нерухомим майном.

Щодо процесуальних передумов вирішення судом питання про відмову у відкритті касаційного провадження

18. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій (частина третя статті 3 ЦПК України).

19. Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України в разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

20. Питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів (частина п`ята цієї ж статті).

21. За приписами частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

22. Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваної ухвали Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для виникнення розумних сумнівів щодо правильності застосування судами норм права, які регулюють спірні правовідносини.

23. Такого висновку Верховний Суд дійшов з огляду на таке.

Право застосоване судом та оцінка доводів касаційної скарги

24. За змістом частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

25. Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, та шляхом заборони іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

26. В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд враховує, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявників від можливих недобросовісних дій з боку відповідачів з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

27. Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження суд встановлює в ухвалі і вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

28. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

29. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення судупро задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

30. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Водночас важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази.

Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

31. У подальшому у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду підтвердила наведені вище висновки та додатково дослідила питання можливості застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно, у спорах про оспорення правочинів, укладених з приводу такого майна.

32. Зокрема, постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду зауважив, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Так, Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення у якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення у справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

33. Натомість ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

34. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

35. У справі, яка є предметом касаційного перегляду за скаргою ОСОБА_1 , судами встановлено, що звернення позивача з вимогами про оспорення правочину щодо відчуження квартири є вже не першою спробою ОСОБА_1 у той чи інший спосіб захистити своє право на повернення переданих в борг ОСОБА_2 коштів.

36. Так, у суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 посилалася, зокрема, на те, що у справі № 759/23245/24 ОСОБА_1 нещодавно звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, однак згодом відмовився від подальшого підтримання позову та подав заяву про залишення його без розгляду.

37. Крім того, у справі № 759/8999/15 ОСОБА_6 і ОСОБА_1 як її правонаступник вже зверталися з позовом про визнання того ж договору дарування, що й у цій справі, недійсним з підстав його укладення на шкоду кредитору та запобігання звернення стягнення на квартиру в рахунок виконання позикових зобов`язання.

38. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2018 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позову відмовлено. Верховний Суд, переглядаючи зазначене рішення та залишаючи його без змін постановою від 01 липня 2020 року, зауважив, що, установивши, що обставини, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог, не дають підстав для висновку, що укладенням договору дарування квартири порушені його права та інтереси як сторони за договором позики, суди зробили правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Аргументи касаційної скарги про недобросовісність дій ОСОБА_2 , який відчужив квартиру з метою уникнення передачі її в іпотеку ОСОБА_1 в рахунок повернення боргу за договором позики, Верховний Суд відхилив, оскільки договором позики визначений обов`язок позичальника передати позикодавцю в іпотеку квартиру у випадку неспроможності повернути позику в повному обсязі, а строк виконання зобов`язання з повернення позики не настав на момент відчуження квартири позичальником.

39. Тобто обставини, якими ОСОБА_1 обґрунтовує свій позов у справі, яка переглядається, були предметом дослідження судами ще в 2018-2020 роках у справі № 759/8999/15.

40. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання заяви для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин.

41. Водночас, як уже зазначалося, особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, повинна мати на меті не зловживання своїми процесуальними правами й порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

42. Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, апеляційний суд виходив, зокрема, з того, що заявником не доведено наявності обставини, які свідчать про те, що невжиття заходу забезпечення позову у виді накладення арешту на квартиру унеможливить ефективний захист порушеного права позивача, адже наслідком задоволення позовних вимог про визнання недійсним правочину є реституція, тобто повернення нерухомого майна у власність ОСОБА_2 , у той час як ОСОБА_1 у цій справі не заявляє своїх прав на квартиру, а будь-які судові рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача боргу за договором позики, строк виконання якого настав ще 31 грудня 2012 року, відсутні.

43. Верховний Суд з таким висновком погоджується та зауважує, що з огляду на встановлену судами історію судових спорів між сторонами сумнівним є аргумент позивача про те, що накладення арешту на квартиру ОСОБА_3 сприятиме йому в забезпеченні повернення грошової суми, переданої в борг ОСОБА_2 у 2006 році, та з моменту настання строку виконання зобов`язання (31 грудня 2012 року) не стягнутої з відповідача.

44. До того ж апеляційний суд правильно визнав обставину існування ризику відчуження квартири як недоведену, адже вказане нерухоме майно з 2010 року перебуває у власності ОСОБА_3 , тобто протягом 15 років будь-яких дій, спрямованих на її відчуження відповідачка не вчиняла. Цим же спростовуються доводи касаційної скарги про те, що можливе повторне відчуження квартири протягом незначного проміжку часу.

45. З урахуванням того, що між сторонами немає невирішеного спору, який би потребував вжиття такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно, а також з огляду на співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цій справі.

46. Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції й не дають підстав вважати, що суд порушив норми процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

47. Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновки апеляційного суду ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, суди під час вирішення справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

48. Оскільки правильне застосування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та повернення сторін у попередній стан- відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді О. В. Ступак

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара