Ухвала

10 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 454/65/25

провадження № 61-15466ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року у складі судді: Струс Т. В., додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 березня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що Червоноградською міською радою в 2019 року в церкві Пресвятої Богородиці Владичиці України було виділено дві земельні ділянки, загальною площею 0,5340 га, для будівництва споруд призначених для харчування малозабезпечених громадян. Земельні ділянки виділені безкоштовно в постійне користування. Позивач зазначав, що пройшло більше 15 років, однак відсутній проект на вказані споруди, а по факту є крита автостоянка на 150 автомобілів. З приводу цього позивач звернувся у відділення поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, де розпочато досудове розслідування. Також за його заявою земельна комісія та інші представники Шептицької міської ради 04 грудня 2024 року виїхали на місце розташування земельної ділянки і склали акт згідно якого на земельній ділянці розташована автомобільна стоянка.

Також позивач зазначив, що цій же церкві в 2013 року Червоноградська міська рада безкоштовно виділила земельну ділянку під проведення Хресної Дороги і в 2014 року церква одержала Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою. Згідно державної програми було виділено 1 389 000,00 грн. на будівництво футбольного поля, і на цій ділянці за бюджетні кошти зроблено реконструкцію не існуючого футбольного поля. Зазначає, що за ухвалою слідчого судді також відкрито кримінальне провадження.

ОСОБА_1 вказував, що у обох випадках він діяв згідно закону та жодної боротьби з церквою чи священниками в його діях не було.

Натомість, у мережі Фейсбук відповідачем розміщено публікацію про те, що він ніби бореться із священниками та церквою, зокрема священниками які є капеланами. Станом на 01 січня 2025 року вказану публікацію переглянули 9 500 громадян та перегляди продовжуються.

На кожному кроці ОСОБА_1 громадян він вислуховує приниження, докори з приводу чого змушений був виправдовуватися. Вказані докори і приниження негативно відобразилися на його здоров`ю як людини з інвалідністю другої групи і тому він вимушений приймати ліки. Спричинену йому моральну шкоду оцінював у 100 000 грн. із врахуванням кількості переглядів публікації.

З ОСОБА_1 просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь 100 000 грн відшкодування моральної шкоди, зобов`язати відповідача видалити публікацію та розмістити на своїй сторінці спростування публікації.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 16 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

28 січня 2025 року ОСОБА_1 подано заяву про усунення недоліків та подано додаткову вимогу (уточнений позов) із урахуванням усунутих недоліків.

У новій (уточненій) позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що 18 серпня 2019 року згідно наказу 39 р/р від 31 липня 2019 року по 31 серпня 2019 року Управління Державного агенства рибного господарства у Львівській області він приймав участь в проведенні рибоохоронного рейду, як громадський інспектор. В ході рейду було виявлено на технічному каналі Добротвірської ТЕС двох браконьєрів, які проводили вилов риби шляхом багріння. Інспектор рибоохорони підійшов до цих осіб, якими виявилися ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та роз`яснив їм, що відносно них буде складено протоколи про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною четвертою статті 85 КУпАП. Зазначав, що вказані особи для уникнення відповідальності вдарили рибінспектора в спину і кинули у воду. 17 жовтня 2019 року Кам`янка-Бузьким судом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною четвертою статті 85 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн.

ОСОБА_1 зазначав, що при складанні протоколу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 також погрожували йому фізичною розправою і він сім разів звертався на лінію 102. Відповідач, працюючи у Адвокатському об`єднанні ОСОБА_5 , який є адвокатом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , свідомо поширює в мережі Фейсбук неправдиву інформацію про те, що останні риби не ловили, просто відпочивали з однією вудочкою, а рейдова група рибоохорони вчинила незаконні дії відносно них. Позивач під публікаціями відповідача неодноразово писав коментарі, що публікація є неправдивою, є приниженням його і учасників рейдової групи, повідомляв про притягнення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності. Зазначав, що на його коментарі не було жодного реагування із сторони відповідача. Публікацію переглянули тисячі громадян перед якими позивачу приходиться виправдовуватися. Крім цього зазначав, що згідно відповіді Шептицького РВП ГУНП у Львівській області відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проводиться досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення передбаченого статтею 384 КК України. ОСОБА_1 вказував, що його як колишнього депутата обласної ради і громадського рибінспектора знають багато людей, тому йому приходиться вислуховувати докори і приниження та кожному пояснювати. Вказане негативно відобразилося на його здоров`ї, він вимушений приймати ліки, заспокійливе, відчуває щоденні душевні страждання. Враховуючи стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, що необхідні для відновлення попереднього стану, вважає, що розмір моральної шкоди в сумі 100 000,00 грн буде достатнім та розумним.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив стягнути із ОСОБА_2 на його користь 100 000,00 грн, зобов`язати відповідача видалити публікацію відносно позивача, яку він розмістив на своїй сторінці в соціальних мережах, а також розмістити спростовуючу публікацію.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 31 березня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу сумі 2 000,00 грн.

Постановою Львівського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року, з урахуванням ухвали Львівського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року, про виправлення описки апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року - залишено без задоволення. Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року - залишено без змін. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 березня 2025 року залишено без задоволення. Додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 березня 2025 року залишено без змін.

У грудні 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року, додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 березня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення, додаткове рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і направити справу для продовження розгляду до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

коли позивач ознайомився з текстом рішення суду першої інстанції, нічого не зрозумів, оскільки в ньому суд першої інстанції, окрім предмету позову з яким позивач звернувся до суду, додатково зазначав ще й інший предмет позову - про рибаків-браконьєрів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , які взагалі не були зазначені в позовній заяві. Вважає, що судом першої інстанції у цій справі було допущено істотне порушень норм процесуального права, зокрема, розглянуто не той позов, з яким він звертався. Зазначене порушення, на його думку, є вкрай істотним, а отже справа має бути повторно розглянута апеляційним судом. Помилка могла виникнути як із сторони позивача при подачі заяви про усунення недоліків (могла випадково причепитись) і навіть в канцелярії суду. Щоб отримати відповіді на ці питання він й звернувся із скаргою до апеляційної інстанції суду;

проте Львівський апеляційний суд в порушення вимог процесуального закону формально підійшов до розгляду справи, не встановивши дійсних обставин справи і без належних правових підстав. Більш того, на свій розсуд, назвав і зазначив в оскаржуваній постанові, що 28 січня 2025 року ОСОБА_1 подано нову (уточнену позовну заяву) і знову викладає текст переписаний із рішення суду першої інстанції про «рибаків-браконьєрів», які не мали ніякого відношення до змісту позовної заяви, до предмету позову і позовних вимог. Уточненої заяви позивача у справі немає.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 17 березня 2025 року, додаткове рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 березня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков