Дата документу 05.12.2025Справа № 554/4648/25
Провадження № 2/554/2943/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2025 року Шевченківський районний суд міста Полтави у складі:

головуючого судді Савченко Л.І.,

при секретарі Титаренко Д.В.

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , представника відповідачів ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому прохала:

встановити факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_7 в період з липня 2018 року по листопад 2023 року;

визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ;

в порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 протягом часу проживання однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу придбали спірну квартиру, яка є об`єктом спільної сумісної власності, проте згідно договору купівлі-продажу титульним власником був лише ОСОБА_7 . Спадкоємці померлого ОСОБА_8 , які є відповідачами по справі, не визнають права спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_7 на квартиру, тому змушена звернутися до суду. Вказує, що з 1989 по 2014 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі, який було розірвано через захоплення чоловіка новими відносинами. Дітей у шлюбі не було. Проте подружжя зберегли дружні відносини і продовжували спілкуватися. З 2014 по 2016 рік ОСОБА_7 перебував в шлюбі з ОСОБА_9 . Їхнє життя не склалося і шлюб було розірвано 31.03.2016. Деякий час ОСОБА_7 проживав одиноко. Починаючи з 2016 року його стан здоров`я погіршився через загострення хвороб, внаслідок чого у 2017 року він отримав ІІ групу інвалідності. Протягом 2016 -2017 року колишнє подружжя активно спілкується, ОСОБА_1 постійно піклувалася про колишнього чоловіка, оскільки їх пов`язувало багато спільних років життя. З липня 2018 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 приймають рішення поновити сімейні стосунки і починають постійно жити разом за адресою: АДРЕСА_2 у квартирі, яка належить позивачці. Після того, як 07.11.2022 року ОСОБА_1 продала квартиру за вказаною адресою та разом із ОСОБА_7 купили квартиру по АДРЕСА_3 , вони почали жити разом у новій квартирі до дня смерті ОСОБА_7 . Про смерть останнього першою дізналася позивачка, яка повернулася з роботи додому та побачила там померлого. Всі організаційні питання щодо поховання чоловіка вирішувалися ОСОБА_1 , яка навіть придбала для себе місце на кладовищі порядок з чоловіком. Також саме ОСОБА_1 зберігає всі документи чоловіка, які залишилися у спірній квартирі. Крім того, зазначає, що квартиру по АДРЕСА_3 було куплено ОСОБА_7 07.11.2022 року за кошти, які того ж дня отримані від продажу квартири АДРЕСА_4 , яка належала ОСОБА_10 . Вказана квартира купувалася для спільного проживання сім`ї, в якій вони проживали до дня смерті чоловіка. Вважає, що позовні вимоги доведені належними та допустимими доказами та прохає їх задовольнити.

Ухвалою суду від 08 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 25 квітня 2025 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, задоволено клопотання про виклик свідків, витребувано копію спадкової справи.

Ухвалою суду від 24 червня 2025 року у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Святецька І.В., про визнання права власності на спадкове майно відмовлено. Зустрічний позов повернуто.

Ухвалою суду від 02 липня 2025 року повернуто судовий збір за зустрічним позовом.

Від відповідачів ОСОБА_11 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до суду надійшов відзив на позов, в якому вказали, що є рідними сестрами та братом померлому ОСОБА_7 . Зазначають, що ОСОБА_1 дійсно перебувала у шлюбі з 1989 по 2014 рік з ОСОБА_7 , вони не один раз купували нерухоме та рухоме майно. На час смерті брата залишилося спільне нерухоме майно подружжя квартира АДРЕСА_5 , яка 23.07.2013 року зареєстрована на ОСОБА_1 . Таким чином, частка померлого у вказаній квартирі становить , про яке позивач не згадує. У 2014 році їхній брат ОСОБА_7 уклав новий шлюб, який не був тривалий, після розірвання шлюбу жив один. 07.11.2022 року відбулася купівля-продаж квартири АДРЕСА_1 , під час угоди ОСОБА_7 написав нотаріальну заяву, що він не перебуває у шлюбі та не проживає однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах , повідомивши, що гроші, за які він купує квартиру, є його особистою приватною власністю. Ця заява була складена у присутності ОСОБА_1 , яка в цей день продавала спадкове майно, яке було реконструйоване і відремонтоване за кошти ОСОБА_7 . Позиція ОСОБА_12 щодо спільного проживання з ОСОБА_7 викликає сумніви і документально заперечується. Прохали відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 28 серпня 2025 року закрито підготовче провадження, викликано свідків.

Ухвалою суду від 01 вересня 2025 року повернуто судовий збір за зустрічним позовом.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснила, що після одруження з чоловіком вони проживали по АДРЕСА_6 в будинку її матері та жили там до розлучення. Після цього, чоловік жив по АДРЕСА_7 з новою дружиною Орендочкою А. Після розлучення у 2016 року, чоловік повернувся жити на АДРЕСА_6 , а з 2018 року вони почали жити там разом. Квартиру по АДРЕСА_7 , яку придбали у 2013 році, здавали в оренду. Жили на ці кошти, а також на її заробітну плату та пенсію ОСОБА_7 . У 2020 році вирішили продати спадщину по АДРЕСА_6 та придбати квартиру по АДРЕСА_3 , так як будинок по АДРЕСА_6 утримувати було недоцільно. За кошти від продажу її спадщини купили квартиру по АДРЕСА_3 в один день. ОСОБА_7 зареєструвався у квартирі по АДРЕСА_3 , а вона залишалася бути зареєстрованою у квартирі по АДРЕСА_3 вони жили разом, в ній же вона і знайшла чоловіка, який помер в той час, коли вона була на роботі. Квартиру по АДРЕСА_3 оформили на ОСОБА_7 , оскільки він був інвалідом ІІ групи та мав пільги. Також вказала, що квартиру по АДРЕСА_7 ОСОБА_7 продав у 2018 році. Після розірвання шлюбу він вже бізнесом не займався. Кошти за квартиру по АДРЕСА_7 витрачалися. Також вони робили ремонт по вул.Куйбишева. До 2022 року кошти розтратилися.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов підтримала, додатково пояснила, що ОСОБА_1 працювала, ОСОБА_7 був на пенсії по інвалідності, тому займався побутовими питаннями. Про їхнє спільне проживання свідчить довіреність видана ОСОБА_1 на чоловіка, те що вона знайшла його тіло, оповістила родину, займалася його похованням. Також ними в один день було продано старе та придбано нове житло за ті ж кошти. Вважає, що заява ОСОБА_7 про придбання квартири за особисті кошти не може бути прийнята судом до уваги через її суперечливий зміст.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що все, що говорить ОСОБА_1 є неправдою. ОСОБА_7 був власником таксі, а ОСОБА_1 до 2017 року не працювала. Після того, як їхнього шлюбу не стало, ОСОБА_7 почав гуляти. За свої кошти він купив житло по АДРЕСА_7 та жив там у шлюбі із ОСОБА_9 з 2014 по 2016 рік. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_9 , він продав квартиру по АДРЕСА_7 у 2017 році та повернувся на АДРЕСА_6 , де жив один. Потім ОСОБА_7 купив квартиру по АДРЕСА_3 і сам там і помер. Категорично заперечує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 жили як чоловік і дружина.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 під час шлюбу жили по АДРЕСА_6 , будували там. З 2007 року вони фактично вже не жили, у ОСОБА_7 були жінки. Тоді була куплена квартира по АДРЕСА_8 , яку продали у 2012 році та купили квартиру по АДРЕСА_7 . Після свого другого шлюбу ОСОБА_7 повернувся на АДРЕСА_6 та жив там сам. Квартиру по АДРЕСА_3 ОСОБА_7 купляв за свої гроші, у нього були кошти за квартиру по АДРЕСА_7 . Заяву написав свідомо у нотаріуса. У них була домовленість, що він віддає їй квартиру по АДРЕСА_7 , а вона по ОСОБА_13 .

Відповідач ОСОБА_7 у судовому засіданні показав, що з 2018 року він часто жив у брата по АДРЕСА_6 . Жили на кухні, ванни не було. Потім ОСОБА_7 купив квартиру на АДРЕСА_3 , жив там сам. Квартиру по АДРЕСА_6 ОСОБА_7 перебудував з мазанки в 2-х поверховий будинок за свої кошти.

Представник відповідачів ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_7 з дружиною спілкувався, але він написав заяву у нотаріуса, що квартиру купив за свої кошти та що в шлюбі не перебуває. Тому у них були не такі довірительні стосунки, і заява не можна не приймати до уваги.

Суд заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі з 21 липня 1989 року по 10 січня 2014 року, що підтверджується свідоцтвами про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 та розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.25-26 том 1).

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_7 та ОСОБА_1 проживали за адресою: АДРЕСА_2 у квартирі, яка належала матері ОСОБА_1 - ОСОБА_14 , а після її смерті ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 липня 2013 року, виданим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б., за реєстровим № 930 (а.с.29).

25 січня 2014 року ОСОБА_7 уклав шлюб із ОСОБА_9 , про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 25 січня 2014 року (а.с.27 том 1).

В цей період ОСОБА_7 та ОСОБА_15 проживали у квартирі по АДРЕСА_7 , яку придбав ОСОБА_7 , що визнається сторонами, а тому не підлягає доказуванню згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України.

31 березня 2016 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_16 розірвано рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 31 березня 2016 року (справа № 554/112/16-ц) (а.с.28 том 1).

ОСОБА_7 після розірвання шлюбу продає квартиру по АДРЕСА_7 та повертається проживати у квартиру АДРЕСА_4 , що також визнається сторонами та не потребує доказування відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України.

Крім того, судом встановлено, що у період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у 2007 році купували квартиру по АДРЕСА_8 , у 2013 році вказану квартиру продали та купили квартиру АДРЕСА_5 , яка оформлена на ОСОБА_1 , яка у ній зареєстрована з 14.11.2022 (том 1 а.с.18).

Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

07 листопада 2022 року ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_4 за 2 270 100 грн., що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Руденко Н.Ю., за реєстровим номером № 1090 ( том 1 а.с.37).

В цей же день, 07 листопада 2022 року ОСОБА_7 купив квартиру АДРЕСА_1 за 586 600 грн., що вбачається із Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Руденко Н.Ю., за реєстровим номером № 1093 (а.с.23 том 1).

Під час укладення вказаного Договору купівлі-продажу від 07 листопада 2022 року ОСОБА_7 надав приватному нотаріусу Руденко Н.Ю. заяву від 07 листопада 2022 року, в якій повідомив, що у шлюбі не перебуває та не проживає однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах, гроші, що сплачуються ним за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , набувається у особисту приватну власність. Осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужуване нерухоме майно, у тому числі й відповідно до статей 65, 74 та 97 СК України або цивільних договорів, немає (а.с. 189 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що слідує із Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 15 листопада 2023 року (а.с.19).

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 13 червня 2024 року (справа № 554/3640/24 встановлено факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_7 є рідним братом ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с.20-21 том 1).

Із копії спадкової справи на майно померлого ОСОБА_7 № 166/2023 вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (том 1 а.с.86-137).

Постановою приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Святецької І.В. від 31 січня 2024 року у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 , ОСОБА_17 та ОСОБА_5 відмовлено у зв`язку із відсутністю підстав для закликання до спадкоємства (а.с.22 том 1).

Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні показав, що працює в агентстві нерухомості. Знав ОСОБА_7 з 2000-х років. У 2022 році останній звернувся в Агенцію з продажу його будинку по АДРЕСА_6 , прийшов сам, без дружини. Коли знайшли клієнта, ОСОБА_7 прийшов з дружиною. Показав документи, а він сказав, що ОСОБА_7 не має відношення, так як це спадщина ОСОБА_1 . ОСОБА_19 сказала, що у них вимога продати будинок і в один день купити квартиру. Всі разом прийшли до нотаріуса Руденко, він попросив надати свідоцтво про одруження, на що ОСОБА_7 сказав, що це дружина по життю, що вони в цивільному шлюбі. ОСОБА_1 підписалася у договорі, ОСОБА_7 взяв гроші, поклав у барсетку. Зазначає, що викликав ОСОБА_1 та запитав, чи розуміє вона, що робить, на що остання відповіла, що хоче оформити все на ОСОБА_20 . ОСОБА_7 дістав з барсетки кошти і частину віддав за квартиру. Про те, що вони не одружені дізнався 07.11, коли оформляли договір. Коли будинок оглядали, ОСОБА_7 та ОСОБА_1 були разом. ОСОБА_7 сказав, що це людина, яка буде продавати їхній будинок. Також повідомив, що коли заходив у ванну кімнату, то бачив дві зубні щітки, жіночу косметику.

Свідок ОСОБА_21 у судовому засідання показав, що знайомий з ОСОБА_7 з 2001 року. Коли вони познайомилися, то ОСОБА_7 та ОСОБА_1 були чоловіком та дружиною. Вони працювали у таксі, ОСОБА_19 займалася диспетчерами, ОСОБА_20 водіями. Він допомагав йому з різних питань, в тому числі, і сплати податків. Знає, що ОСОБА_7 та ОСОБА_1 ніколи не переставали спілкуватися, навіть, коли ОСОБА_7 одружився другий раз. З другою дружиною ОСОБА_9 жив на ОСОБА_22 , потім квартиру там продав та повернувся на ОСОБА_13 . Там вони жили з ОСОБА_1 як чоловік і дружина, ОСОБА_19 готувала, прала, речі були в будинку. Вказує, що пару раз на місяць він на ОСОБА_13 був і бачив там ОСОБА_19 . До ОСОБА_1 у нього була довіра. Там вони жили до продажу будинку, потім купили квартиру за ТД «Шевченківський». Йому відомо, що у ОСОБА_23 була житлова площа, тому оформили квартиру на ОСОБА_24 . Вказує, що на вул.Європейську він впускав тільки його та ОСОБА_19 . Останню бачив у квартирі регулярно. Брат ОСОБА_5 з ним не жив.

Свідок ОСОБА_25 у судовому засіданні показав, що знайомий із ОСОБА_7 та ОСОБА_1 з 2003 року, з 2006 року ОСОБА_7 є хрещеним його дочки. У 2014 році ОСОБА_7 одружився вдруге, потім у 2016 році розлучився. Після 2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 приходили до них у гості, також він приходив до них у гості на ОСОБА_13 . У ОСОБА_7 речі Були на ОСОБА_13 , він з ОСОБА_1 жили разом. Вказав, що працює лікарем-хірургом. Коли у 2017 році ОСОБА_7 потрапив у реанімацію, то за ним доглядали всі, і сестри, і брат, і дружина. Також вказав, що був і у квартирі по АДРЕСА_3 , робив перев.»язки, там було багато речей і ОСОБА_7 , і ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_26 у судовому засіданні показав, що знає ОСОБА_7 та ОСОБА_1 з початку 2000 років. Познайомився спочатку як юрист, здійснював супроводження Таксі-058, потім вже разом відпочивали, дружили. Розлучилися вони у 2014 році. Потім ОСОБА_7 одружився вдруге у 2014 році до 2016, однак із ОСОБА_1 вони спілкувалися. З 2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 підтримували відносини, а з приблизно з 2018 року проживали разом однією сім`єю, вели спільне господарство по АДРЕСА_9 . Він інколи заходив до них у гості. Також у 2020 році у нього було день народження, а у 2021 році було день народження у його дружини, то вони були разом, позиціонували себе як пара. Коли з 2022 року він пішов служити, то раз в місяць приїздив до м.Полтави та заходив на ОСОБА_13 . Там проживало двоє. Взагалі з 2018 року був на ОСОБА_13 десяток разів, то ОСОБА_19 там проживала. Йому відомо, що квартиру по вул.Європейська вони придбали на ОСОБА_7 , це було їхнє спільне рішення. Вказує, що ОСОБА_7 дуже хворів і хотів узаконити свої стосунки з ОСОБА_1 . Вказує, що телефонував ОСОБА_19 та передавав ці побажання, але вона відмовила через порядність, щоб ніхто нічого не подумав. Вказав, що ОСОБА_5 по АДРЕСА_6 не бачив, будинок був в стадії ремонту, але для двох людей жити було можна.

Свідок ОСОБА_27 у судовому засіданні показала, що є сусідкою, живе по АДРЕСА_10 . Скільки пам`ятає, ОСОБА_7 та ОСОБА_28 жили все життя разом. Вона навіть не знала, що вони не жили. У вересні 2023 року бачила на ринку ОСОБА_8 , каже, що ОСОБА_19 послала його за м`ясом. На свято Пасхи також бачила, ОСОБА_28 говорила, що буде готувати окрошку. У дворі вони разом висаджували рози, у 2019-2020 пам`ятає, як консервували. Про те, що вони продали будинок, дізналася від сусідів. Стосунки у них були гарну, таке бачить рідко. Іноді бачила у дворі, як до ОСОБА_7 приходив брат ОСОБА_29 , тоді ОСОБА_20 просив її не здати їх ОСОБА_19 , але брат там не жив. Що ОСОБА_20 був у другому шлюбі вона не знала, вони постійно робили ремонт у будинку.

Свідок ОСОБА_30 у судовому засіданні показала, що є сусідкою по АДРЕСА_6 . Знає, що ОСОБА_19 вийшла заміж за ОСОБА_20 , жили разом, працювали. Що вони розлучалися їй не відомо. Вказує, що працює двірником на цій дільниці та бачила, що з 2017 року ОСОБА_7 жив по ОСОБА_13 . Одного разу ОСОБА_20 дзвонив та говорив, що вони їдуть відпочивати на базу, просив придивитися за житлом. Бачила біля двору брата ОСОБА_20 , але він там не жив. У будинку ОСОБА_31 була, бачила там як чоловічі, так і жіночі речі.

Із показів свідка ОСОБА_32 слідує, що вона є троюрідною сестрою ОСОБА_24 . Вказала, що ОСОБА_1 знає як першу дружину брата, з яким вони десь у 2007 році розлучилися. У 2011 році він представив на спільному святі другу дружину ОСОБА_33 . Після розлучення з ОСОБА_34 у 2016 році жив один на ОСОБА_13 , там було вічне будівництво. Вона завжди заходила до ОСОБА_7 , коли йшла на ринок. Оскільки він після розлучення жив один, то вона заносила йому їжу. За ОСОБА_35 не знає нічого, якби вона була цивільною дружиною брата, він би це повідомив. З 2018 року бачила ОСОБА_36 на Куйбишева разів 4-5, він жив сам. ОСОБА_35 в той час не бачила.

Свідок ОСОБА_37 у судовому засіданні показав, що є чоловіком рідної сестри ОСОБА_7 - ОСОБА_3 . З 2009 року він спілкувався з ОСОБА_7 , на той час він одруженим ще не був з його сестрою. Коли його бачив, він був при здоров`ї, відпочивав з різними дівчатами, організовував сауни, влаштовував вечірки. У 2014 році він був у нього свідком на весіллі. Після розлучення у 2016 році ОСОБА_8 проживав сам. Він дуже боявся пандемії і сидів вдома на ОСОБА_13 . Чиє це житло він не цікавився. Знає, що там частенько жив його брат ОСОБА_5 . Також вказав, що ОСОБА_7 постійно будував по ОСОБА_13 . Останні роки вже не було здоров`я будувати, тому ОСОБА_20 говорив, що буде продавати і купувати інше житло. ОСОБА_38 побачила на похоронах у ОСОБА_7 , йому повідомили, що ОСОБА_28 його колишня дружина.

Свідок ОСОБА_39 у судовому засіданні пояснив, що є зятем ОСОБА_4 . Декілька років працював з ОСОБА_7 , а потім приблизно у 2002-2003 р.р. почав зустрічатися із своєю майбутньою дружиною ОСОБА_40 . Декілька раз вони разом приходили в гості до ОСОБА_7 , де він жив із ОСОБА_35 та її матір`ю. Будинок був дуже старий, починалися якісь ремонтні роботи. Далі з ним працював у таксі з 2005 року, займався технічними питаннями. З ОСОБА_41 постійно зустрічалися на святах, поки вони не розлучилися до 2014 року. Після розлучення вони більше не жили . На ОСОБА_13 він був у ОСОБА_7 після 2016 року, вже після другого розлучення, він жив там сам. Жив на кухні, був диванчик, приміщення було завалене різними речами, для жінки воно було не придатним для проживання. Він то будував там, то руйнував, їсти не було чого. В будинку речей ОСОБА_23 не бачив. Коли ОСОБА_42 купив квартиру по АДРЕСА_3 , то сказав, що «тепер у нього є своя власна квартира, нарешті його ніхто не кине». Також вказав, що про ОСОБА_43 говорив, що це був пройдений етап, з нею на ОСОБА_13 він не проживав.

Щодо позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено такі висновки:

«41. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

42. Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

43. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

44. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

70. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна».

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За обставин цієї справи, належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно), вимоги про встановлення юридичних фактів, зокрема, щодо спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про визнання права власності, а лише підставою для її вирішення.

При розгляді справ про визнання права власності на майно, яке набуто під час проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Таким чином, позовні вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном з померлим не є належним способом захисту права позивача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту прав.

Щодо позовних вимог про визнання права на частку у праві спільної власності на спірне майно.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).

Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України) (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 138/2515/15-ц (провадження № 61-14125св18) вказано, що «для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19) вказано, що «проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20 (провадження № 61-13801св21) вказано, що «встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року в справі №127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі №343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі№522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі №354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі №490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі №588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі №490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року №757/8786/15-ц.

У статті 74 СК України регулюються тільки майнові права та обов`язки жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. При цьому на рівні статті 74 СК України передбачено загальне правило: майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності цих осіб, поширюються положення глави 8 СК України. У статті 74 СК України закріплено спеціальний прийом юридичної техніки для того, щоб уникнути повторення норм СК України. Це означає, що майно, набуте цими особами за час спільного проживання, належить жінці та чоловікові, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, на праві спільної сумісної власності. Тобто і для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, передбачено презумпцію спільності права власності. Ця презумпція може бути спростована й жінка та (або) чоловік можуть оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22)).

Сутність презумпції спільності права власності на майно жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, яке набуте ними за час спільного проживання,полягає в тому, що на певний об`єкт поширюється правовий режим спільного сумісного майна, що не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час спільного проживання. Проте за наявності спору така презумпція може бути спростована, тому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на заінтересовану особу, яка її оспорює.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 77, 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Суд вважає, що позивач довела факт спільного проживання із ОСОБА_7 з липня 2018 року по час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та належність спірної квартири їм на праві спільної сумісної власності, що підтверджується наступним.

Свідок ОСОБА_18 вказав, що ОСОБА_7 прийшов укладати договір купівлі-продажу з дружиною. На його прохання надати свідоцтво про одруження, ОСОБА_7 повідомив, що це дружина по життю, що вони в цивільному шлюбі. Також вказаний свідок підтвердив, що грошові кошти від продажу квартири, яка належала ОСОБА_1 , ОСОБА_7 поклав у барсетку. Під час оформлення нової квартири на ОСОБА_7 , на його запитання чи розуміє ОСОБА_1 наслідки, остання відповіла, що хоче оформити все на ОСОБА_7 . Також вказав, що коли будинок оглядали, ОСОБА_7 та ОСОБА_1 були разом. Коли він заходив у ванну кімнату, то бачив дві зубні щітки, жіночу косметику.

Також свідок ОСОБА_21 повідомив, що коли після розірвання шлюбу з ОСОБА_44 повернувся проживати у квартиру на АДРЕСА_6 , то вони жили з ОСОБА_1 як чоловік і дружина, ОСОБА_19 готувала, прала, в будинку були речі. Вказав, що пару раз на місяць він на ОСОБА_13 був і бачив там ОСОБА_19 . Там вони жили до продажу будинку, потім купили квартиру за ТД «Шевченківський».

Крім того, свідок ОСОБА_26 повідомив, що з 2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_1 підтримували відносини, а з приблизно з 2018 року проживали разом однією сім`єю, вели спільне господарство по АДРЕСА_9 . У 2020 та 2021 році вони разом приходили до нього на свята, позиціонували себе як пара. Після 2022 року він також заходив на ОСОБА_13 , там проживало двоє. Вказав, що взагалі з 2018 року був на ОСОБА_13 десяток разів, то ОСОБА_19 там проживала.

Свідок ОСОБА_27 також підтвердила, що ОСОБА_7 та ОСОБА_28 жили все життя разом по АДРЕСА_6 , вона навіть не знала, що вони розлучалися. У вересні 2023 року бачила на ринку ОСОБА_8 , який повідомив, що ОСОБА_19 попросила його купити м`ясо. На свято Пасхи ОСОБА_1 говорила, що буде готувати окрошку. У дворі вони разом висаджували рози, у 2019-2020 пам`ятає, як консервували. Також вони постійно робили ремонт у будинку.

Свідок ОСОБА_30 теж підтвердила, що ОСОБА_7 з 2017 року жив по ОСОБА_13 . Одного разу ОСОБА_20 дзвонив та говорив, що вони їдуть відпочивати на базу, просив придивитися за житлом. У будинку ОСОБА_31 була, бачила там як чоловічі, так і жіночі речі.

Покази свідків ОСОБА_32 , ОСОБА_45 та ОСОБА_46 суд відхиляє, оскільки всі вони є родичами відповідачів та заінтересованими особами у результаті вирішення справи.

Твердження свідка ОСОБА_46 , що ОСОБА_7 проживав на АДРЕСА_6 один, оскільки житло було не придатне для проживання жінки, судом спростовуються, оскільки є його суб`єктивною думкою.

Свідок ОСОБА_47 повідомила, що взагалі з 2018 року була на АДРЕСА_6 чи 5 раз, і в цей час не бачила ОСОБА_1 . Проте, проживання ОСОБА_1 не обмежується її цілодобовим перебуванням у квартирі, в цей час вона могла бути відсутньою вдома.

Із показів свідка ОСОБА_45 вбачається, що він особисто у квартирі по АДРЕСА_6 не був, лише знає, що там був постійний ремонт. Той факт, що він не бачив за життя ОСОБА_7 . ОСОБА_1 не спростовує того, що останні разом не проживали.

Покази відповідачів, що ОСОБА_1 не проживала з їхнім братом після розлучення однією сім`єю є лише їхніми припущеннями не підтвердженими жодними належними та допустимим доказами, а самі по собі їхні пояснення не можуть бути доказами відповідно до норм ЦПК України.

Суд враховує, що після розірвання шлюбу із ОСОБА_9 у 2016 році, ОСОБА_7 повернувся проживати саме у квартиру, яка належала його колишній дружині ОСОБА_1 , що також свідчить про їх спільне проживання. Вказаний факт відповідачами не спростований.

Щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_1 за різними адресами, то згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Також судом встановлено, що ОСОБА_7 був особою з інвалідністю ІІ групи по зору з 01.08.2018 та з індивідуальної програми інвалідності від 03.08.2018 року слідує, що місцем його проживання вказано АДРЕСА_2 (а.с.31-32 том 1).

Крім того, вказана адреса проживання зазначена у Декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від 25.07.2019 року, підписану особисто ОСОБА_7 , де довіреною особою вказано ОСОБА_1 із зазначенням її номеру телефону (том 1 а.с.33).

Як вбачається із довіреності від 15.08.2018 року, посвідченої Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Панченковою О.Л., за № 1349, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_7 бути його представником, що свідчить про їхні довірительні стосунки (том 1 а.с.34).

Із Форми ОК-5 ПФУ слідує, що ОСОБА_1 працювала з 2018 року та отримувала дохід (а.с.33 том 1), ОСОБА_7 перебував на пенсії по інвалідності, що слідує із Пенсійного посвідчення № НОМЕР_5 (том 1 а.с.31).

Відповідачі не спростували доводів позивача, що ОСОБА_7 та ОСОБА_1 жили на отримані ними доходи, доказів окремого проживання ОСОБА_7 на власні заощадження ними не представлено.

Померлого ОСОБА_7 у квартирі АДРЕСА_1 знайшла саме ОСОБА_1 , яка мала від квартири ключі, що підтверджує, що доступ до квартири у неї також був. Швидку допомогу та поліцію викликала саме вона, що підтверджується роздруківкою з номеру її телефону (том 1 а.с.54-57).

Всі витрати на поховання ОСОБА_7 понесені також ОСОБА_1 , нею встановлено пам`ятним та викуплено місце на кладовищі для себе біля його місця поховання, що підтверджується документально (том 1 а.с.42-44, 58).

Суд також приймає до уваги, що 07 листопада 2022 року ОСОБА_1 продає свою власну квартиру АДРЕСА_4 , де вони з ОСОБА_7 проживали, та в цей же день ОСОБА_7 купує квартиру АДРЕСА_1 за кошти, отримані від продажу квартири ОСОБА_1 . Вказані договори купівлі-продажу були вчинені у їхній присутності одночасно і кошти від продажу своєї власності ОСОБА_1 передала саме ОСОБА_7 .

Таким чином, позивач знала про укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , проте за життя його дійсність не оспорювала. Вказане свідчить про взаємність прав та обов`язків ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Встановлені судом обставини відповідачами не спростовані. Доводи, що ОСОБА_7 продав квартиру на АДРЕСА_7 та мав свої особисті кошти жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.

Надаючи оцінку заяві від 07 листопада 2022 року, яку ОСОБА_7 надав під час укладення вказаного Договору купівлі-продажу від 07 листопада 2022 року приватному нотаріусу Руденко Н.Ю., в якій повідомив, що «у шлюбі не перебуває та не проживає однією сім`єю у фактичних шлюбних відносинах, гроші, що сплачуються ним за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , набувається у особисту приватну власність. Осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужуване нерухоме майно, у тому числі й відповідно до статей 65, 74 та 97 СК України або цивільних договорів, немає», суд вказує, що зазначений договір купівлі-продажу від 07 листопада 2022 року укладений за відсутності реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , а нотаріус за встановлення цього факту не перевіряє достовірність обставини щодо відсутності фактичних шлюбних відносин сторін договору при його нотаріальному посвідченні та не перевіряє походження коштів.

Суд зазначає, що договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 укладався ОСОБА_7 , ОСОБА_1 не була стороною договору, тому наведені в заяві відомості не є безумовною підставою для відмови їй у позові про визнання права на частку у праві спільної власності на майно, яке набуте за час її спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_48 .

При цьому, суд враховує, що презумпція спільності майна жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється у тому числі й на те майно, яке набуте за час спільного проживання, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з них.

Таким чином, надані позивачем докази в їх сукупності свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 вели спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю, які вказують на те, що між сторонами склались та мали місце протягом періоду часу з липня 2018 року по листопад 2022 року усталені відносини, які притаманні подружжю.

З урахуванням викладеного та враховуючи, що відповідачі не спростували презумпції спільності права власності ОСОБА_7 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та визнання за ОСОБА_1 права власності на частину вказаної квартири.

Питання про розподіл судового збору суд вирішує відповідно до п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України та стягує із відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2000 грн. в рівних частках, а саме по 666 грн. 66 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 229, 247, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна визнати за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2000 грн. в рівних частках, а саме по 666 грн. 66 коп. з кожного.

Рішення може бути оскаржене до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_11 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Відповідач ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_12 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 .

Відповідач ОСОБА_4 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_13 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 .

Відповідач ОСОБА_49 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_12 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 .

Повний текст рішення складено 05 грудня 2025 року.

Суддя Л.І.Савченко