ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

08 грудня 2025 року м. Чернівці Справа №725/4185/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 03 вересня 2025 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту смерті,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Чернівецького районного суду м. Чернівці від 03 вересня 2025 року в задоволені заяви ОСОБА_2 , заінтересована особа Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту смерті відмовлено.

19 жовтня 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Пономаренко В.Г., подала апеляційну скаргу на рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 03 вересня 2025 року, просить, крім іншого, поновити строк на апеляційне оскарження.

В обґрунтування заяви вказувала, що 03 вересня 2025 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду, його повний текст проголошено не було й станом на 19 жовтня 2025 року повне судове рішення отримано не було, не надходило в підсистему «Електронний суд» або портал «Дія».

Так, 21.10.2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Пономаренко В.Г., ухвалою Чернівецького апеляційного суду залишено без руху з підстав відсутності підтверджених документів невиконання судом норм ст.272 ЦПК України та запропоновано апелянту надати такі докази.

31.10.2025 року на виконання вимог ухвали суду стороною апелянта подано заяву, в якій, крім іншого, зазначено, що ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції для ознайомлення з матеріалами справи, де їй було назначено дату 03.11.2025 року, просила продовжити строк для усунення недоліків (а.с.74).

04.11.2025 року на виконання вимог ухвали суду стороною апелянта додано письмові докази, а саме: копію сторінок справи, супровідний лист без дати та вихідного номеру, а також заяву від 31.10.2025 року про ознайомлення з матеріалами справи, де міститься відмітка про отримання адвокатом копії рішення суду 03.11.2025 року (а.с.78-88).

Провадження №22-ц/822/995/25

В подальшому, ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 24 листопада 2025 року визнано неповажними зазначені в заявах від 31 жовтня та 04 листопада 2025 року причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 03 вересня 2025 року, апеляційну скаргу апелянта залишено без руху. Надано строк для усунення вказаних у ній недоліків, а саме подання заяви із зазначенням інших поважних обставин щодо пропуску строку на апеляційне оскарження.

Копія ухвали про залишення апеляційної скарги без руху направлена у встановленому законом порядку в електронний кабінет апелянта та представника апелянта, що підтверджується супровідним листом та довідками про доставку електронного документу (а.с.98-100).

04 грудня 2025 року стороною апелянта направлено до суду апеляційної інстанції через підсистему «Електронний суд» заяву про виправлення недоліків та обґрунтовано її наступними поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження. Так, вказує, що:

1) ОСОБА_2 зареєструвалася в системі виключно для того, щоб мати можливість брати участь у судових засіданнях у режимі відеоконференції, а навички користування електронним кабінетом у неї відсутні. Вона не користується електронним кабінетом для отримання процесуальних документів, не має навичок перевіряти вкладені документи та повідомлення, не володіє технічною можливістю відслідковувати рух документів, а отже, сам факт формального направлення документа в її електронний кабінет не свідчить про його реальне отримання;

2)рішення суду від 03.09.2025 року не надходило ОСОБА_2 в електронному кабінеті відсутнє повідомлення про надходження документу; на електронну пошту жодного листа не отримано; у застосунку «Дія» повідомлення про новий документ не надходило; поштовим відправленням Укрпошта рішення не надіслано; повідомлення в «Viber» від Укрпошти щодо направлення листа також не надходило, з огляду на що, ОСОБА_2 не мала жодної об`єктивної можливості дізнатися про виготовлення повного тексту рішення.

Вирішуючи питання про поновлення строку апелянту та визнання наведених обставин новими й поважними, колегія суддів виходить з наступного.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.3 ст.13 ЦПК України).

У статті 44 ЦПК України закріплено обов`язок учасників справи, добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (ч.1 ст.126 ЦПК України).

Поважними причинами пропуску строку визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, тобто у встановлений законом процесуальний строк подання апеляційної скарги.

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип «res judicata».

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким кожна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, може бути визнано порушенням права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, в аспекті дотримання принципу правової визначеності, який включає принцип остаточності судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 6 грудня 2007 року). Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку колегія суддів враховує, що оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі, а будь-які причини не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для його поновлення. Поновленню підлягає лише строк, який пропущений з об`єктивних і, які не залежали від волі та поведінки особи, причин. Якщо строк поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. У випадку, якщо суди обмежуються вказівкою на наявність «поважних причин» для поновлення пропущеного строку, вони не вказують чітких підстав такого поновлення.

Європейський суд з прав людини зазначив, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення Європейського суду з прав людини від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії», №11681/85, §35).

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення Європейського суду з прав людини від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка і Шереметьєв проти України», №17160/06 та №35548/06, §34).

Засада рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України. Ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства. Рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень пункту 20 частини першої статті 106, частини першої статті 111-13 Господарського процесуального кодексу України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012

Як вже неодноразово зазначалося, апеляційним судом встановлено, що 03.09.2025 року Чернівецьким районним судом м. Чернівці ухвалено рішення у вказаній справі за участю заявниці ОСОБА_2 у режимі ВКЗ та її представника ОСОБА_1 в залі судового засідання, проголошено вступну та резолютивну частини рішення (а.с.50-52).

Крім того, з відкритих джерел ЄДРСР встановлено, що оскаржуване рішення надіслано судом в систему 04.09.2025 року, зареєстровано 05.09.2025 року та забезпечено надання загального доступу 08.09.2025 року.

Наведене вказує на те, що заявником, яка зареєстрована в «Електронному суді», автоматично отримано судове рішення (повний текст), яке надійшло від АСДС 04.09.2025 року, а також на зазначену нею електронну пошту, що підтверджується відомостями з картки руху документу (а.с.94).

Наведені у заяві від 04 грудня 2025 року доводи з приводу поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, а саме, що ОСОБА_2 зареєструвалася в системі виключно для того, щоб мати можливість брати участь у судових засіданнях у режимі ВКЗ й у неї відсутні навички користування електронним кабінетом та те, що рішення суду від 03.09.2025 року не надходило ОСОБА_2 жодним з можливих способів: Електронний суд, електронна пошта, рекомендованим листом чи то в застосунки «Дія» й «Вайбер», є необґрунтованими та неспроможними, спростовується матеріалами справи, оскільки наявність зареєстрованого електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд» вказує на те, що, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, а в разі відсутності в учасника справи електронного кабінету судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом із повідомленням про вручення.

Отже, суд першої інстанції не зобов`язаний був надсилати заявнику копію судового рішення в паперовій формі, оскільки було дотримано вимог п.2 ч.6 ст.272 ЦПК України.

Доводи з приводу відсутності навичок користуватися електронним кабінетом в підсистемі «Електронний суд» ставляться під сумнів за умови можливості використання вказаної платформи для ВКЗ, а також вказують на недобросовісність сторони апелянта, оскільки при зверненні до суду апеляційної інстанції апелянтом зазначено про неотримання рішення через систему «Електронний суд» та електронну пошту, а вже в подальшому вказувалося на відсутність навичок користування електронним кабінетом, при умові використання такого для ВКЗ.

Стаття 68 Конституції України, зокрема, закріплює, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися законів України, незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Наведене вказує на необхідність дотримання презумпції добросовісної поведінки особи.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту (див., постанова ВС від 10 вересня 2018 року у справі №920/739/17).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див., постанова ВС від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17).

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами (див., постанова ВС від 18 жовтня 2021 року у справі №299/3611/19).

Добросовісність учасників судового процесу зокрема полягає у тому щоб при обізнаності з судовими процедурами, правами та обов`язками, правилами поведінки виконувати усі правила та приймати заходи до обізнаності про хід судового процесу при дотриманні судовими органами обов`язку проінформувати про такі процедури та процедурні рішення.

Аналогічний висновок міститься в постанові ВС від 31 січня 2019 року у справі №753/21967/15-ц.

Також, колегія суддів звертає увагу й на те, що будучи ініціатором судового провадження, будучи задіяною в процесі розгляду справи й приймаючи участь в судових засіданнях, сторона, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Будучи присутньою в судовому засіданні під час ухвалення в справі судового рішення 03 вересня 2025 року та проголошення вступної й резолютивної частин, сторона заявника за умови не отримання копії повного тексту рішення суду, не позбавлена була звернутися до суду з проханням надіслати чи видати таке, однак матеріали справи будь-яких звернень до суду з боку заявника чи її представника не містять, що, в свою чергу, спростовує наведені доводи на виконання вимог ухвали суду Чернівецького апеляційного суду від 24 листопада 2025 року.

Наявність інших поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження стороною апелянта не наведено.

Крім цього, апеляційний суд звертає увагу апелянта на рішення ЄСПЛ в справі «OBARANCHUK v. UKRAINE» (41443/16) від 03.04.2025 року, в якому надавалася правова оцінка на предмет пропорційності прав суб`єктів звернення до національних судів і де суд вказав, що «…В принципі, може бути законним дозволити іншим особам, яких стосується судове рішення, оскаржити його, як тільки вони дізнаються про нього (так само, §51, і див. рішення у справі «Проценко проти росії», №13151/04, §§30-34, від 31 липня 2008 року).

В цьому ж рішенні ЄСПЛ вказав, що «…З огляду на викладене, Суд вважає, що національні суди не надали жодних підстав, які б свідчили про наявність обставин суттєвого та переконливого характеру, які б виправдовували поновлення провадження у справі заявниці. Ці міркування є достатніми для того, щоб Суд дійшов висновку, що рішення про відкриття провадження за апеляційною скаргою Л. на рішення 2012 року порушило принцип правової визначеності. Відповідно, мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

З огляду на свої висновки щодо скарги за пунктом 1 статті 6, Суд вважає, що скасування остаточного рішення у спосіб, несумісний з принципом правової визначеності, зруйнувало надію заявниці на обов`язкове до виконання судове рішення та позбавило її, без надання прийнятного обґрунтування та без будь-якої компенсації, права на землю, яке було встановлено цим рішенням. Це поклало на неї надмірний тягар (див. рішення у справах «Брумареску проти Румунії», №28342/95, §§77-80, ECHR 1999-VII; «Маковей та інші проти Молдови», №19253/03 та 5 інших, §§49-50, від 25 квітня 2006 року; а також приклади аналогічного підходу: «Міцопулос проти України», №62006/09, від 9 грудня 2021 року, та «В`єлєв проти України» , №57211/13, 20 січня 2022 року)».

Отже, згідно вимог п.4 ч.1 ст.358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Таким чином, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що зазначені в клопотанні інші поважні підстави для поновлення строку ОСОБА_2 на апеляційне оскарження рішення суду є непереконливими, неповажними, оскільки апелянтом не надано доказів наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій з подачі апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції з часу дізнання про існування такого й отримання його повного тексту в електронний кабінет користувача підсистеми «Електронний суд». Подання апеляційної скарги з пропуском 16 днів після спливу 30-тиденного строку для вчинення такої процесуальної дії і, як наслідок, відмова у відкритті за цим апеляційного провадження - не є надмірним формалізмом.

Керуючись ч.4 ст.357, п.4 ч.1 ст.358 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Визнати неповажними наведені скаржником підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 03 вересня 2025 року.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 03 вересня 2025 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її підписання суддями і протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: О.О. Одинак

І.Б. Перепелюк