ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 172/1176/16-ц

провадження № 61-9545 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Дрозда Романа Юрійовича, на постанову Дніпровського апеляційного суду

від 24 червня 2025 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Никифоряка Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи», товариство) звернулося до суду

з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

за кредитним договором, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просило суд стягнути з останніх солідарно кредитну заборгованість станом

на 01 вересня 2017 року у сумі 503 520,11 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 253 573,66 грн, заборгованість за відсотками - 154 516,52 грн, пеня - 95 429,93 грн, а також вирішити питання понесених товариством судових витрат.

В обґрунтування позовної заяви зазначала, що 05 листопада 2007 року закрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 15-93/16-4895/07, за яким кредитор надав позичальнику кредит

у сумі 24 050,00 доларів США, з яких: 17 795,00 доларів США - на придбання нерухомості, 6 255,00 доларів США - для здійснення ремонтних робіт. ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом,

а також суми штрафних санкцій у строки та на умовах, що передбачені кредитним договором і додатком № 1 до нього (графік платежів).

На забезпечення виконання указаного кредитного договору між банкам

і ОСОБА_2 укладено договір поруки від 09 грудня 2009 року № 15-94/36-2075/09, відповідно до якого останній поручився власними коштами

за виконання позичальником умов кредитного договору.

17 грудня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Промінвестбанк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк»), яке є правонаступником ЗАТ «Промінвестбанк»,

та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, за яким банк відступив товариству право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором. Товариство стало новим кредитором відповідачів.

Банк, як первинний кредитор, виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши ОСОБА_1 кредит (24 050,00 доларів США), проте остання неналежно виконувала взяті на себе зобов`язання, у результаті чого виникла заборгованість, яка станом на 01 вересня 2017 року складала 503 520,11 грн (заборгованість

за кредитом, заборгованість за відсотками, пеня). На вимоги погасити заборгованість як позичальник, так і поручитель не реагували.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило суд позов задовольнити.

Короткий зміст судових рішень

Cправа розглядалася судами неодноразово.

1. Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області

від 05 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року, у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2021 року касаційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року скасовано, направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 61-8595св20).

Розпорядженням голови Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2021 року у зв`язку з неможливістю утворити новий склад суду для розгляду справи справу передано на розгляд до Першотравневого міського суду Дніпропетровської області.

Ухвалою судді Першотравневого міського суду Дніпропетровської області

від 05 січня 2022 року повернуто справу до Васильківського районного суду Дніпропетровської області для її направлення до найбільш територіально наближеного суду, так як Першотравневий міський суд Дніпропетровської області не є найбільш територіально наближеним судом до Васильківського районного суду Дніпропетровської області.

Розпорядженням голови Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2022 року у зв`язку з неможливістю утворити новий склад суду для розгляду справи справу передано на розгляд до Покровського районного суду Дніпропетровської області.

Ухвалою судді Покровського районного суду Дніпропетровської області

від 08 лютого 2022 року справу прийнято до провадження.

2. Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2024 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Стягнуто

з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 05 листопада 2007 року № 15-93/16-4895/07 у розмірі 503 520,11 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 отримала кредит, проте доказів його погашення суду не надала, а тому кредитна заборгованість підлягає стягненню з останньої на користь кредитора.

Строк пред`явлення вимоги до поручителя закінчився 08 жовтня 2016 року, а позов подано товариством у листопаді 2016 року, тому порука ОСОБА_2 припинилася.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 червня 2024 року апеляційні скарги ТОВ «Кредитні ініціативи» та ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення районного суду

є законним та обґрунтованим. ОСОБА_1 не спростувала наданий кредитором розрахунок заборгованості, власного контррозрахунку суду не надала.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги товариства про те, що воно має право на стягнення з поручителя щомісячних платежів за останні шість місяців, оскільки строк звернення до поручителя пропущено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2025 року (с. Лідовець Р. А.) касаційні скарги ТОВ «Кредитні ініціативи» та ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 червня 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження

№ 61-9847св24).

Верховний Суд указав на передчасність висновків суду апеляційної інстанції по суті спору, так як порука ОСОБА_2 припинилася не до всіх платежів. Несплата позичальником заборгованості після 08 квітня 2016 року не змінила автоматично строк виконання основного зобов`язання, який було визначено сторонами

до 03 листопада 2017 року, а позичальник та поручитель продовжували нести зобов`язання по сплаті кожного чергового щомісячного платежу. Судом апеляційної інстанції не було встановлено, до якої частини заборгованості порука

ОСОБА_2 припинилася, а щодо якої він несе солідарну відповідальність

з позичальником.

Крім того, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення районного суду, яким були задоволено вимоги кредитора до позичальника, не врахував, що після пред`явлення вимоги до ОСОБА_1 про дострокове стягнення всієї суми заборгованості, а у подальшому в позові, кредитор змінив строк виконання зобов`язання та не мав права нараховувати відсотки за користування кредитом

та пеню, а його інтереси забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України,

яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Проте кредитор нарахував проценти та пеню з часу пред`явлення позову

і до 01 вересня 2017 року.

При цьому судом апеляційної інстанції не надано правої оцінки поданій представником ОСОБА_2 заяві про застосування позовної давності

та контррозрахунку заборгованості при вирішенні позовних вимог кредитора

до ОСОБА_1 .

3. Останньою постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дрозда Р. Ю., залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено.

Рішення Покровського районного суду Дніпропетровської області від 16 лютого 2024 року скасовано.

Позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 05 листопада 2007 року

№ 15-93/16-4895/07 у розмірі 503 520,11 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 253 573,66 грн, заборгованість за відсотками - 154 516,52 грн, пеня - 95 429,93 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 177, 21 грн, із кожного з них.

Суд апеляційної інстанції врахував висновки Верховного Суду, з яких було скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду, і вказав, що порука ОСОБА_2 припинилася не до всіх платежів, оскільки несплата позичальником заборгованості після 08 квітня 2016 року не змінила строк виконання основного зобов`язання,

який було визначено сторонами до 03 листопада 2017 року, а позичальник

та поручитель продовжували нести зобов`язання по сплаті кожного чергового щомісячного платежу.

Товариство обґрунтовано звернулося у листопаді 2016 року з позовом

до позичальника та поручителя про стягнення кредитної заборгованості,

так як останні не виконували взяті на себе кредитні зобов`язання, не реагували

на вимогу кредитора про усунення порушення зобов`язань, яку їм направлено

у жовтні 2016 року.

При цьому розмір кредитної заборгованості, з урахуванням уточнень позову, вірно обчислено станом на 01 вересня 2017 року, так як кінцевий строк повернення кредиту сторонами визначено 03 листопада 2017 року.

Суд апеляційної інстанції застосував відповідні норми ЦК України, послався

на судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у даній категорії справ.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У червні 2025 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвокат

Дрозд Р. Ю., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на останню постанову апеляційного суду, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати, справу направити на новий розгляд.

Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду; судом належним чином не досліджено зібрані

у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення

для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389

ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, після усунення недоліків касаційної скарги, вказаних в ухвалах

від 04 серпня 2025 року та від 08 вересня 2025 року. Витребувано справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги

та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.

У серпні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2025 року справу призначено

до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката

Дрозда Р. Ю., мотивована тим, що апеляційний суд зробив помилкові висновки

по суті вирішення спору, не встановив фактичні обставини справи, не надав правової оцінки поданим сторонами доказам.

Суд апеляційної інстанції, визначаючи розмір заборгованості, безпідставно врахував розрахунок заборгованості, наданий товариством. У матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи, на підставі яких можливо встановити дійсний розмір кредитної заборгованості. Всі редакції розрахунку заборгованості, наданого товариством, не містять відомостей про нарахування та платежі за період часу з 05 листопада 2007 року по 17 грудня 2012 року. Інформація, викладена

у наданих кредитором розрахунках, є суперечливою.

При цьому банк не мав ліцензії приймати кредитні платежі в іноземній валюті,

що ставить під сумнів здійснення позичальником двох операцій з погашення кредиту, які встановив суд.

Висновки суду апеляційної інстанції в цій частині ґрунтуються на припущеннях,

що заборонено нормами процесуального закону (частина шоста статті 81

ЦПК України).

У матеріалах справи наявний контррозрахунок заборгованості, наданий суду представником поручителя. Верховний Суд, двічі направляючи справу на новий розгляд, звертав увагу на необхідність встановити дійсний розмір кредитної заборгованості, а також надати оцінку контррозрахунку заборгованості.

Апеляційний суд не виконав ці вказівки суду касаційної інстанції. Остання постанова суду апеляційної інстанції взагалі не містить мотивів щодо оцінки зазначеного контррозрахунку заборгованості, як і мотивів визначення дійсного розміру заборгованості.

Крім того, судами при попередніх розглядах справи встановлено, що кредитор направляв досудову вимогу про усунення порушення та сплату заборгованості

у жовтні 2016 року. До суду товариство звернулося у листопаді 2016 року. Розмір заборгованості кредитор обчислив станом на вересень 2017 року. Платежі

за кредитним договором повинні були здійснюватися щомісячно. Тому кредитор

не міг нараховувати проценти за кредитним договором після пред`явлення вимоги

до відповідачів, так як відбулася зміна строку виконання основного зобов`язання.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050

ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому судом апеляційної інстанції не з`ясовано питання припинення поруки щодо деяких щомісячних платежів, хоча саме з цієї підстави, у тому числі, Верховний Суд направив справу на новий апеляційний розгляд. Суд не міг стягнути

з поручителя заборгованість поза межами 6-місячного строку (частина четверта статті 559 ЦК України).

Крім того, суд апеляційної інстанції взагалі не вирішив питання позовної давності, про що вказано у постанові Верховного Суду, якою скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду, а справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Суд апеляційної інстанції фактично дослівно процитував вказівки Верховного Суду, з яких було скасовано попередню постанову апеляційного суду, а справу направлено на новий апеляційний розгляд і формально задовольнив позов. Однак, зазначені вказівки не враховано під час нового розгляду справи, що є обов`язковим у силу вимог статті 417 ЦПК України.

Посилається на відповідну судову практику Великої Палати Верховного Суду

та Верховного Суду, яку, на думку заявника касаційної скарги, не враховано апеляційним судом.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

05 листопада 2007 року між ЗАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 15-93/16-4895/07, відповідно до якого кредитор надає позичальнику кредит у сумі 24 050,00 доларів США, з яких: 17 795,00 доларів США - на придбання нерухомості, 6 255,00 доларів США - на ремонт. Погашення кредиту та дата його повернення визначається відповідно до графіку (додаток № 1

та додаток № 2), який є невід`ємною частиною кредитного договору, кінцевий

строк - не пізніше 03 листопада 2017 року або протягом 30 днів із моменту отримання від банку вимоги про повернення кредиту у зв`язку з настанням одного із випадків, указаних у пункті 4.3.2 цього договору (а. с. 6-8, т. 1).

Тобто сторонами визначено кінцевий строк повернення кредиту - 03 листопада 2017 року.

Відповідно до пункту 2.3 кредитного договору від 05 листопада 2007 року кредит надається позичальнику з метою сплати вартості нерухомості, що перебуває

в процесі будівництва згідно з договором купівлі-продажу майнових прав

від 30 жовтня 2007 року № 30/10, який укладено між позичальником

та товариством з обмеженою відповідальністю «Промислово-інвестиційна компанія «Ресурси Донбасу», а саме: машиномісце № НОМЕР_1 , загальною

площею 14,88 кв. м, що розташована у підземній автостоянці та знаходиться

у комплексі житлових будинків по

АДРЕСА_1 .

Згідно з графіків погашення заборгованості по кредитному договору

від 05 листопада 2007 року ОСОБА_1 зобов`язана сплачувати визначену суму коштів щомісяця, починаючи з 10 грудня 2007 року і до 03 листопада 2017 року.

Пунктом 4.2 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов`язується використати кредит за цільовим призначенням і погасити заборгованість

по кредиту перед банком відповідно до пункту 2.2 цього договору на відповідні позичкові рахунки, відкриті банком у філії «Головне управління Промінвестбанку

в Донецькій області», готівкою, або іншими шляхами, передбаченими законодавством.

Згідно з пунктами 3.1, 3.3 указаного кредитного договору проценти за користування кредитом сплачуються позичальником, виходячи із встановленої банком процентної ставки, у розмірі 12 % річних; за користування кредитом ОСОБА_1 зобов`язана сплачувати відсотки у розмірі 2,1 % річних, які нараховуються банком починаючи з дати видачі кредиту готівкою по день повного погашення кредиту

на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом.

На забезпечення виконання кредитного договору між банком і ОСОБА_2 укладено договір поруки від 09 грудня 2009 року № 15-94/36-2075/09, відповідно

до якого поручитель зобов`язується відповідати в повному обсязі перед кредитором за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, та у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань бере на себе зобов`язання погасити заборгованість в розмірі наданого кредиту, нараховані

за користування кредитом проценти на момент погашення вказаної заборгованості, неустойки (штрафу, пені), а також інші боргові зобов`язання, що випливають

з кредитного договору (а. с. 23, т. 1).

17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк», яке є правонаступником

ЗАТ «Промінвестбанк», та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого банком відступлено товариству право грошової вимоги за кредитним договором від 05 листопада 2007 року

№ 15-93/16-4895/07 (а. с. 33-43, т. 1).

Тобто до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшло право грошової вимоги до відповідачів за вищевказаним кредитним договором.

Згідно із розрахунком заборгованості у ОСОБА_1 перед кредитором станом

на 01 вересня 2017 року наявна заборгованість у сумі 503 520,11 грн, з яких:

заборгованість за кредитом - 253 573,66 грн, заборгованість за відсотками -

154 516,52 грн, пеня - 95 429,93 грн (а. с. 153, т. 1).

Відповідний розрахунок заборгованості додано позивачем до заяви про уточнення позовних вимог (а. с. 151-152, т. 1), яку було прийнято судом, так як у позові розмір заборгованості був обчислений становим на 01 жовтня 2016 року (а. с. 2-5, т. 1).

18 жовтня 2016 року ТОВ «Кредитні ініціативи» направило ОСОБА_1

та ОСОБА_2 вимогу про досудове врегулювання спору та погашення заборгованості за кредитним договором протягом 30 днів із дати відправлення

цієї вимоги, але не пізніше 3 днів із дати її отримання (а. с. 60, т. 1).

Відповідно до наданого кредитором розрахунку заборгованості за період

з 17 грудня 2012 року по 01 жовтня 2016 року ОСОБА_1 здійснила лише два платежі на погашення кредиту: 26 лютого 2013 року у сумі 131,11 доларів США,

08 квітня 2016 року у сумі 0,04 доларів США.

ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з цим позовом 10 листопада

2016 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду. Позовна заява має дату її складання та підписання - 01 листопада 2016 року (а. с. 2-63, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката

Дрозда Р. Ю., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414

цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим

є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає

в повній мірі.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні

та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася

до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно

до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує

при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, кредитор звернувся до суду

з позовом до позичальника та поручителя про солідарне стягнення з них кредитної заборгованості.

Після скасування Верховним Судом попередніх судових рішень суд апеляційної інстанції повинен був надати правову оцінку умовам укладених між сторонами договорів, перевірити обставини щодо строку звернення з вимогами до поручителя, а також урахувати, що після пред`явлення вимоги до позичальника та поручителя про дострокове стягнення всієї суми заборгованості, а у подальшому пред`явлення позову, кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання. Тобто, відповідно до вимог ЦК України, умов кредитного договору та сталої судової практики Верховного Суду, кредитор не мав права нараховувати відсотки

за користування кредитом та пеню після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиті і до 01 вересня 2017 року.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору

та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,

що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання

або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків

та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше

не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку,

що встановлені договором.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника

за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором

за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник

і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше

не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений

або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з частиною першою статті 251 ЦК України строком є певний період у часі,

зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій,

не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (див.: висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах: від 24?вересня 2014?року у справі № 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11, провадження

№ 14-265цс18).

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців

від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги

до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити

до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (див.: висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові

від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Умовами кредитного договору від 05 листопада 2007 року передбачено погашення основної суми кредиту та процентів шляхом сплати щомісячних платежів

в обумовлені сторонами строки.

Отже, сторони кредитного договору встановили, що основне зобов`язання позичальник виконує шляхом виконання окремих зобов`язань з внесення щомісячних платежів за цим договором.

Таким чином, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично,

має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Згідно з частиною четвертою статті 559 ЦК України у зазначеній вище редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш

ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови

у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання.

Указане узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (провадження № 14-70цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судами встановлено, що кінцевий строк повернення кредиту, визначений сторонами, - 03 листопада 2017 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань банк 18 жовтня 2016 року направив позичальнику та поручителю вимоги про повернення кредиту, в яких вимагав погасити заборгованість за кредитним договором протягом 30 днів із дати відправлення цієї вимоги, але не пізніше 3 днів із дати отримання вимоги.

Отже, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики,

що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048

цього Кодексу.

Із позовом у цій справі кредитор звернувся у листопаді 2016 року.

До позову кредитором додано розрахунок заборгованості, в якому розмір заборгованості обчислено станом на 01 жовтня 2016 року (а. с. 3, 59, т. 1), зокрема: 3 435,82 доларів США - заборгованість за кредитом (еквівалент - 89 028,55 грн), 1 657,38 доларів США - заборгованість по відсотках (еквівалент - 42 954,83 грн),

а всього - 5 093,20 доларів США (еквівалент - 131 974,38 грн).

Під час нового апеляційного розгляду справи суд апеляційної інстанції задовольнив позов товариства і стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором

у розмірі 503 520,11 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 253 573,66 грн, заборгованість за відсотками - 154 516,52 грн, пеня - 95 429,93 грн. При цьому розмір заборгованості обчислено станом на 01 вересня 2017 року.

Разом із цим, під час нового апеляційного розгляду справи, суд апеляційної інстанції в силу положень частини п`ятої статті 411 ЦПК України не врахував у повній мірі висновки суду касаційної інстанції, з яких було скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду у справі, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. Апеляційний суд повинен був виконати вимогу частини п`ятої статті 411

ЦПК України, згідно з якою висновки суду касаційної інстанції, у зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Отже, доводи касаційної скарги є частково обґрунтованими.

Судом апеляційної інстанціїпри новому розгляді справи не було враховано,

що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054

ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів

від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, абзац 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі правові висновки викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості

за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257

ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України.

Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261

ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення

у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним

з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості

за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Зазначені правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду

у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, кредитор, після пред`явлення вимоги до позичальника та поручителя про дострокове стягнення всієї суми заборгованості, а у подальшому - після пред`явлення позову, змінив строк виконання зобов`язання та не мав права у подальшому нараховувати відсотки

за користування кредитом та пеню, а його інтереси були забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

На вказаному також було наголошено у попередній постанові Верховного Суду

від 23 квітня 2025 року у цій справі, однак суд апеляційної інстанції не надав оцінку доводам сторін і поданим доказам, які стосуються розміру заборгованості,

і не визначив дійсний розмір кредитної заборгованості відповідно

до вищенаведених норм права та судової практики Верховного Суду.

Апеляційним судом вказано лише про наданий кредитором розрахунок заборгованості, зокрема, станом на 01 вересня 2017 року, тобто кредитором нараховано проценти та пеню до вказаної дати, що не узгоджується

з вищевказаними висновками.

Судами фактично встановлено обставини справи, зокрема, у частині розміру заборгованості станом на 01 жовтня 2016 року, тобто станом день на направлення відповідачам вимоги кредитора та звернення до суду з позовом.

Верховний Суд ураховує, що у вимозі кредитора, яка направлена відповідачам, вказано загальну суму кредитної заборгованості станом на 18 жовтня 2016 року

у розмірі 23 017,00 доларів США. У цій вимозі взагалі не було деталізації розрахунку заборгованості, а тому до уваги не береться.

Натомість, у позові кредитором зазначено про те, що загальний розмір кредитної заборгованості станом на 01 жовтня 2016 року складає 5 093,20 доларів США,

що узгоджується з детальним розрахунком кредитної заборгованості за кредитом (а. с. 59, т. 1).

Отже, з урахуванням зазначеного та всіх обставин справи, Верховний Суд уважає, що саме цей розмір кредитної заборгованості підлягає солідарному стягненню

з відповідачів на користь позивача.

При цьому позичальник отримав кредит в іноземній валюті.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене

у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533

ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо

у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором

або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча

і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу,

тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі

№ 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено про те, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Водночас з огляду

на приписи частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої

статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника

є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у поставах: від 01 лютого 2023 року у справі № 202/7130/20 (провадження № 61-9511св22), від 15 листопада 2023 року у справі № 369/8122/21 (провадження № 61-10799св23).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, установлено, що сторонами було укладено кредитну угоду в іноземній валюті (долари США). Тому суму заборгованості за кредитом слід стягувати в доларах США.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові

від 20 листопада 2024 року у справі № 359/9171/14-ц (провадження № 61-9292св24).

Верховний Суд зауважує, що всі розрахунки заборгованості, надані товариством, здійснені в іноземній валюті (долари США) і вже потім наведено еквівалент заборгованості в національній валюті.

Таким чином, суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи зробив вірні висновки про наявність правових підстав для солідарного стягнення кредитної заборгованості з відповідачів на користь позивача, однак помилився у розмірі відповідної заборгованості.

Колегія суддів погоджується із такими висновками апеляційного суду по суті, вони узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною першою, четвертою статті 412 ЦПК України визначено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених

статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Суд апеляційної інстанції допустив помилки, зокрема, в деяких мотивах ухвалення судового рішення та в обчисленні розміру заборгованості, який слід стягнути

з відповідачів на користь позивача, проте по суті вірно вирішив спір. Тому постанову суду апеляційної інстанції слід змінити й зменшити розмір солідарно стягнутої

з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованості за кредитним договором до 5 093,20 доларів США.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, зокрема, у частині судового збору, апеляційний суд виходив із того, що позов товариства задоволено фактично на суму заборгованості, обчислену станом на вересень 2017 року.

Оскільки Верховний Суд змінив постанову суду апеляційної інстанції в частині дійсного розміру заборгованості, тому підлягає зменшенню розмір судового збору, стягнутий з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи», зокрема, з 4 354,42 грн (2 177, 21 грн із кожного з них) до 1 127,79 грн (563,89 грн

із кожного з них), тобто пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 410, 412, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Дрозда Романа Юрійовича, задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 червня 2025 року змінити, зменшити розмір кредитної заборгованості, стягнутої солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», до 5 093,20 доларів США.

Зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» судових витрат по сплаті судового збору з 2 177, 21 грн, із кожного з них, до 563 (п`ятсот шістдесят три) гривень 89 (вісімдесят дев`ять) копійок, із кожного

з них.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк