КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/5158/22

04 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного авіаційного підприємства «Україна» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Сирбул О.Ф. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного авіаційного підприємства «Україна» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Державного авіаційного підприємства «Україна» (далі - ДАП «Україна») про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що з жовтня 1997 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ДАП «Україна».

Відповідно до наказу відповідача від 13 жовтня 1997 року № 22 її призначено на посаду бортпровідника літаків льотного закону згідно з контрактом по переводу з Бориспільського ДАП авіакомпанії «Авіалінії України».

Наказом відповідача від 01 лютого 2017 року № 12/о позивача переведено на посаду старшого бортпровідника служби бортпровідників льотного комплексу ДАП «Україна».

На виконання наказу від 07 грудня 2021 року № 167 «Про введення в дію нової організаційно-управлінської структури та нового штатного розпису ДАП «Україна» та наказу від 07 грудня 2021 року № 168 «Про здійснення заходів щодо введення в дію нового штатного розпису», у зв`язку з реорганізацією, скороченням штатних посад, 24 грудня 2021 року позивача попереджено про вивільнення з вказаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

При цьому дата, коли відбудеться звільнення, у повідомленні не вказана. Також у вказаному повідомленні зазначено про те, що їй запропоновано переведення на інші посади, зазначені у додатку № 1, однак вказаний додаток не містив жодної вакантної посади станом на 24 грудня 2021 року.

28 лютого 2022 року їй видана трудова книжка, до якої внесений запис від 28 лютого 2022 року № 22 про її звільнення у зв`язку зі скороченням штату згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, яке відбулось на підставі наказу від 28 лютого 2022 року № 55/о.

Копію наказу про звільнення відповідач їй не надав.

Звільнення проведено без дотримання вимог трудового законодавства, оскільки роботодавець не запропонував позивачу вакантні посади, не з`ясував обставин, що можуть надавати їй переважне право на залишення на роботі, та не видав їй копію наказу про звільнення.

Враховуючи наведене, позивач просила:

- визнати незаконним її звільнення з посади старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу ДАП « ІНФОРМАЦІЯ_1 »;

- скасувати наказ ДАП «Україна» від 28 лютого 2022 року № 55/о в частині її звільнення з посади старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу, у зв`язку зі скороченням штату згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України;

- поновити її на посаді старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу ДАП «Україна»;

- стягнути з ДАП «Україна» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДАП «Україна» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судові рішення мотивовані тим, що у ДАП «Україна» дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату. ОСОБА_1 була попереджена за два місяці про скорочення штату працівників та їй запропоновані вакантні посади в ДАП «Україна» станом на 24 грудня 2021 року та станом на 15 лютого 2022 року, однак ОСОБА_1 із цими пропозиціями не погодилася, що підтверджується актами від 24 грудня 2021 року та від 15 лютого 2022 року. Відповідач здійснив порівняння кваліфікації і продуктивності праці за критеріями, визначеними ним як роботодавцем. Лише роботодавець оперує достатньою інформацією для визначення продуктивності праці будь-якого працівника, оскільки це є прерогативою виключно роботодавця, який володіє повною інформацією про результативність праці, що характеризує ефективність її витрат у виробництві та сфері послуг. Отже, визначення працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці є компетенцією роботодавця.

Позивач не довела, що вона має переважне право перед іншими працівниками на залишення на роботі. З огляду на викладене, звільнення ОСОБА_1 28 лютого 2022 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України проведено законно, оскільки відбулося із дотриманням вимог статей 40, 42, 49-2 КЗпП України. Оскільки оспорюваний наказ про звільнення ОСОБА_1 отримала 27 квітня 2022 року, протилежного відповідачем не доведено, суд першої інстанції вважав, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з вказаним позовом;

суд першої інстанції відхилив доводи позивача про те, що вона не була ознайомлена з наказом про звільнення, що підтверджується висновком експертизи, оскільки це не свідчить про те, що звільнення позивача відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України є незаконним;

позовні вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, а тому не підлягають задоволенню.

Постановою Верховного Суду від 13 березня 2025 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що при її звільненні на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відповідач ДАП «Україна» не запропонував їй іншої роботи (усіх вакантних посад) на цьому ж підприємстві, не з`ясував обставин, що можуть надавати їй переважне право на залишення на роботі;

при відмові у задоволенні позову суди вказали, що ОСОБА_1 була попереджена за два місяці про скорочення штату працівників та їй запропоновані вакантні посади в ДАП «Україна» станом на 24 грудня 2021 року та станом на 15 лютого 2022 року, однак ОСОБА_1 із цими пропозиціями не погодилася, що підтверджується актами від 24 грудня 2021 року та від 15 лютого 2022 року. З огляду на викладене, звільнення ОСОБА_1 28 лютого 2022 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України проведено законно, оскільки відбулося із дотриманням вимог статей 40, 42, 49-2 КЗпП України;

проте суди не врахували, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Водночас за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав обов`язок щодо працевлаштування працівника, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення;

аналіз матеріалів справи свідчить, що позивачу у період з першого повідомлення про заплановане вивільнення (24 грудня 2021 року) двічі пропонувалися вакантні посади (станом на 24 грудня 2021 року та станом на 15 лютого 2022 року). Водночас у матеріалах справи немає відомостей про те, що на день звільнення роботодавець пропонував позивачу зайняти вакантні посади. Зазначене може свідчити про невиконання роботодавцем обов`язку щодо пропозиції всіх вакантних посад (інших робіт), які існували протягом періоду попередження про звільнення і які існували саме на день звільнення позивача. Суди належним чином не з`ясували, які саме посади у ДАП «Україна» були вакантними станом на час звільнення позивача - 28 лютого 2022 року, чи всі вакантні посади пропонувалися позивачу на день звільнення;

за таких обставин суди зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до ДАП «Україна» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу ДАП «Україна».

Скасовано наказ ДАП «Україна» № 55/о від 28.02.2022 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу у зв`язку із скороченням штату згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу ДАП «Україна» з 28 лютого 2022 року.

Стягнуто з ДАП «Україна» на користь ОСОБА_1 751 913 грн. 80 коп. середній заробіток за час вимушеного прогулу з відрахуванням всіх податків і обов`язкових платежів згідно діючого законодавства.

Стягнуто з ДАП «Україна» на користь ОСОБА_1 10 993 грн 08 коп. витрат пов`язаних з проведенням експертизи, 37 500 грн. 00 коп. витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, а всього 48 493 грн. 08 коп.

Стягнуто з ДАП «Україна» на користь держави 1 984 грн 80 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при звільнення позивача роботодавець допустив порушення вимог трудового законодавства, зокрема, статей 40, 42, 47, 49-2 та 116 КЗпП України, що є підставою для поновлення позивача на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 37 500,00 грн, суд першої інстанції виходив із того, що такий розмір відповідає складності справи, ціні позову, обсягу виконаної адвокатом роботи, принципам співмірності та розумності судових витрат, критеріям реальності та розумності.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, 16 серпня 2025 року ДАП «Україна» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та доказам наданим відповідачем.

Відповідачем виконаний обов`язок щодо повідомлення позивача про наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка заявилася на підприємстві протягом цього періоду та існувала на день звільнення. Відповідач запропонував всі вакантні посади на підприємстві враховуючи, що посад за кваліфікацією і досвідом позивача станом на 24.12.2021, 15.02.2022 та на дату звільнення 28.02.2022 не було і не з`явилося.

Оскільки позивач не повідомила про наміри продовжувати роботу на інших посадах, переліки яких їй надавалися протягом двох місяців, наказом ДПА «Україна» від 28.08.2022 року її було звільнено у зв`язку із скороченням штату.

Відповідачем було виконано норму закону та повідомлено позивача про звільнення за два місяці, але у зв`язку з перебування позивача на лікарняному з 22.02 по 25.02.2022 року, наказ про звільнення був виданий 28.02.2022 року, в перший робочий день після виходу з лікарняного.

Позивач була обізнана про заплановане звільнення 25.02.2022 року та не з`явилася на роботу 28.02.2022 року (перший робочий день після лікарняного), що позбавило відповідача можливості ознайомити позивача з наказом про звільнення та своєчасно видати їй трудову книжку.

З дати закінчення лікарняного і до дати отримання трудової книжки (27.04.2022) позивач взагалі не виходила на роботу і не цікавилася своїми трудовими відносинами з відповідачем, при цьому підприємство працювало.

Отже, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про порушення відповідачем приписів статей 47, 116 КЗпП України.

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Представник Державного авіаційного підприємства «Україна» Заварзіна В.І. в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

В судове засідання з`явився представник позивача ОСОБА_1 адвокат Новак Н.Ю., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила відмовити у її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що наказом ДАП «Україна» від 01 грудня 2014 року № 177/о «По особовому складу» з 01 жовтня 2014 року ОСОБА_1 прийнята за строковим трудовим договором на посаду старшого бортпровідника служби бортпровідників льотного загону льотного комплексу на період відпустки у зв`язку із вагітністю та пологами старшого бортпровідника цієї ж служби загону та комплексу до її фактичного виходу на роботу.

Наказом ДАП «Україна» від 07 грудня 2021 року № 167 «Про введення в дію нової організаційно-управлінської структури та нового штатного розпису ДАП «Україна», введено в дію з 01 грудня 2021 року нову організаційно-управлінську структуру, затверджену 23 листопада 2021 року та новий штатний розпис ДАП «Україна», затверджений 23 листопада 2021 року та погоджений 30 листопада 2021 року Державним управлінням справами.

Згідно з підпунктом 2.9. пункту 2 наказу від 07 грудня 2021 року № 167, з урахуванням змін у розділі 20 «Льотний комплекс»: зі «Служби бортпровідників»: виведено посади: бортовий провідник служби бортпровідників - 2 посади; бортпровідник - 0,25 посади.

Наказом ДАП «Україна» від 07 грудня 2021 року № 168 «Про здійснення заходів щодо введення з дію нового штатного розпису», зобов`язано керівників структурних підрозділів в термін до 14 грудня 2021 року підготувати та надати тимчасовій комісії в частині змін в організації і праці службові записки з максимально повною і об`єктивною інформацією про показники роботи працівників, підготувати попередні пропозиції щодо їх призначення, переведення на посади у новому штатному розписі або скорочення з наступним вивільненням.

Відповідно до пункту 5 наказу ДАП «Україна» від 07 грудня 2021 року № 168, відділ кадрів в термін до 14 грудня 2021 року зобов`язано підготувати об`єктивні дані, порівняльні таблиці, документи, матеріали на працівників щодо визначення переважного права на працевлаштування із зазначенням підстав, терміну їх дії (стаття 42 КЗпП України); вищезазначену інформацію передати на розгляд тимчасовій комісії.

На виконання наказу ДАП «Україна» від 07 грудня 2021 року № 168 начальником служби бортпровідників льотного комплексу була підготовлена службова записка на голову тимчасової комісії ДАП «Україна» з питань впровадження нової організаційно-управлінської структури і штатного розпису, згідно з якою начальник служби бортпровідників льотного комплексу, здійснивши ретельний аналіз продуктивності праці старших бортових провідників (додаток), просив розглянути питання щодо переведення з посади старшого бортового провідника ОСОБА_2 на вакантну посаду бортпровідника служби бортпровідників льотного комплексу та вивільнення ОСОБА_1 .

До службової записки була долучена таблиця «Аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників Служби бортпровідників льотного комплексу (старші бортпровідники)».

На виконання наказу ДАП «Україна» від 07 грудня 2021 року № 168, відділом кадрів підготовлено та надано тимчасовій комісії ДАП «Україна» з питань впровадження нової організаційно-управлінської структури і штатного розпису таблицю «Преважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників служби бортпровідників льотного комплексу (старші бортові провідники)» та таблицю «Аналіз продуктивності з кваліфікації працівників служби бортпровідників льотного комплексу (старші бортові провідники)».

Протоколом від 23 грудня 2021 року № 3 засідання тимчасової комісії ДАП «України» з проведення та здійснення заходів з питань впровадження нової організаційно-управлінської структури і штатного розпису вирішено шляхом поіменного голосування надати повідомлення про скорочення посади старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу ОСОБА_1 .

24 грудня 2021 року ОСОБА_1 повідомлено про заплановане вивільнення з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Також ОСОБА_1 ознайомлено з вичерпним переліком вакантних посад в ДАП «України» станом на 24 грудня 2021 року (додаток № 1).

Згідно з актом від 24 грудня 2021 року, складеним начальником бортпровідників льотного комплексу, начальником юридичної служби, начальником відділу кадрів, на виконання рішення тимчасової комісії (протокол від 23 грудня 2021 року № 3) старшому бортовому провіднику служби бортпровідників льотного комплексу ОСОБА_1 24 грудня 2021 року вручено повідомлення № 2 про скорочення посади, яку вона займає.

15 лютого 2022 року ОСОБА_1 ознайомлено з вичерпним переліком вакантних посад в ДАП «Україна» станом на 15 лютого 2022 року.

Згідно з актом від 15 лютого 2022 року, ОСОБА_1 не виявила бажання та зацікавленості до жодної з вакансій та не повідомила про наміри продовжувати роботу на іншій посаді.

Наказом ДАП «Україна» 28 лютого 2022 року № 55/о «По особовому складу», ОСОБА_1 звільнено 28 лютого 2022 року у зв`язку із скороченням штату, пункт 1 статті 40 КЗпП України.

27 квітня 2022 року ОСОБА_1 отримала трудову книжку.

Згідно з висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 26 квітня 2023 року № 2720/2721/23-32, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_3 , що міститься ліворуч від друкованого тексту « ОСОБА_4 » у графі «З наказом ознайомлена, копію наказу отримала:» у наказі ДАП «Україна» від 28 лютого 2022 року № 55/о про звільнення ОСОБА_1 , виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (стаття 49-2 КЗпП України).

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (див. постанову Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15).

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У частині другій статті 42 КЗпП України, зокрема, визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалішим безперервним стажем роботи на цьому підприємстві, в установі, організації. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Тлумачення статті 42 КЗпП України дає підстави для висновку, що переважне право на залишення на роботі при скороченні однорідних професій та посад визначається кваліфікацією і продуктивністю праці. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України, а також якщо це передбачено законодавством України. Застосування положень статті 42 КЗпП України можливе серед всіх працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.

Так, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17.

Нормами трудового законодавства не передбачено здійснення судом перевірки доцільності скорочення працівників, ці питання стосуються суто внутрішньої господарської діяльності окремого суб`єкта господарювання та не є предметом доказування у судових спорах (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 415/5022/18 (провадження № 61-13980св19).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми

є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як встановлено судом, наказом ДАП «Україна» 28 лютого 2022 року № 55/о «По особовому складу», ОСОБА_1 звільнено 28 лютого 2022 року у зв`язку із скороченням штату, пункт 1 статті 40 КЗпП України.

В день звільнення, а саме 28.02.2022 ОСОБА_1 не була ознайомлена з наказом про своє звільнення.

Згідно з висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 26 квітня 2023 року № 2720/2721/23-32, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_1 , що міститься ліворуч від друкованого тексту « ОСОБА_4 » у графі «З наказом ознайомлена, копію наказу отримала:» у наказі ДАП «Україна» від 28 лютого 2022 року № 55/о про звільнення ОСОБА_1 , виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 .

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Як стверджує позивач, оскільки почалося повномасштабне вторгнення і населення було під загрозою, 28.08.2022 року її не було на підприємстві, а відтак копію наказу та трудову книжку в день звільнення вона не отримувала, розрахунок при звільненні з нею проведений не був. Вказані доводи не спростовані відповідачем.

Як встановлено судом, 28.02.2022 підприємство працювало в дистанційному режимі і працівники виходили на роботу за викликом керівництва, але відповідач в день звільнення 28.02.2022 не повідомив позивача про вільні посади на підприємстві та не надав пропозицій щодо можливості їх зайняття. Під час розгляду справи представник відповідача дані обставини визнав.

Зі змісту наданого позивачу повідомлення № 2 від 24.12.2021 вбачається, що відповідач не пропонував позивачу іншої роботи, хоча на підприємстві була вільна посада бортпровідника служби бортпровідників льотного комплексу. Інформація про відмову позивача від переведення на цю посаду згадане повідомлення не містить.

Також, відповідачем при вирішення питання про скорочення посади старшого бортпровідника, яку займала позивач, не були враховані переваги позивача перед іншими особами, які займали таку ж посаду.

З матеріалів справи вбачається, Тимчасова комісія ДАП «Україна» з проведення та здійснення заходів з питань впровадження нової організаційно-правлінської структури та штатного розпису ухвалювала 23.12.2021 рішення про скорочення посади позивачки на підставі неправдивих відомостей, що були надані комісії у вигляді Порівняльних таблиць.

Так, документально підтверджено, що відповідно до наказу № 22 від 13.10.1997 ОСОБА_1 було призначено на посаду бортпровідника літаків льотного загону ДАП «Україна» згідно з контрактом (п. 3 ч. 1 ст. 24 КЗпП) по переводу з Бориспільського ДАП авіакомпанії «Авіалінії України», про що у трудовій книжці працівника зроблено запис № 9 від 17.10.1997. В подальшому, упродовж 1997-2017 років, у зв`язку із чиленими змінами в організаційній структурі ДАП «Україна» до трудової книжки вносились відповідні записи, що відображають трудовий шлях позивача в якості співробітника підприємства.

У лютому 2017 року наказом від 01.02.2017 № 12/о ОСОБА_1 переведено на посаду старшого бортпровідника служби бортпровідників льотного комплексу ДАП «Україна».

Таким чином, стаж роботи позивача станом на засідання комісії (грудень 2021 року) становив 24 роки та три місяці, а не 7 років та три місяці, як це зазначено у порівняльній таблиці (том 1, а. с. 88), а відтак позивач мала перевагу перід всіма іншими (окрім ОСОБА_5 ) старшими бортпровідниками служби бортпровідників льотного корпусу відповідача, проте про згадане тимчасова комісія повідомлена не була.

Також, з особової картки позивача вбачається, що вона є особою, в сім`ї якої немає інших працівників з самостійним заробітком.

Суд критично поставився до тверджень відповідача про відсутність у позивача переваг перед іншими працівниками, виходячи з показників продуктивності її праці і кваліфікації, що викладений у Аналізі продуктивності праці і кваліфікації працівників Служби бортпровідників льотного комплексу.

Так, згідно зазначеного Аналізу ОСОБА_5 мала меншу кількість годин нальоту 61, ніж позивач 70. На відміну від позивача ОСОБА_5 не мала доплат за інтенсивність (том 1, а. с. 87).

Згідно табелю обліку робочого часу за грудень 2021 року робочий час позивача був більшим, ніж у ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , як і у всіх інших бортпровідників становив 173,25 годин (22 робочі дні) (том 1, а. с. 128).

Згідно табелю обліку робочого часу за січень 2022 року робочий час позивача був більшим, ніж у ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , як і у всіх інших бортпровідників становив 152,00 годин (19 робочих днів) (том 1, а. с. 129).

За показниками освіти позивач мала перевагу перед усіма іншими старшими бортпровідниками, оскільки окрім вищої освіти мала середню спеціальну освіту за спеціальністю «Організація авіаційних перевезень», проте це в Аналізі вказано не було. за часом перебування на лікарняному позивач мала переваги перед ОСОБА_15 та ОСОБА_2 .

Також, у згаданому Аналізі не були враховані всі отримані позивачем відзнаки, зокрема нагородження позивача медаллю «За сумлінну працю» (Наказ № 18/П від 14.04.2017), хоча позивач навіть за зробленим відповідачем Аналізом мала дві відзнаки, тобто мала переваги перед ОСОБА_5 (немає відзнак), ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 (по одній відзнакі) (том 1, а. с. 89).

Отже, на розгляд Тимчасової комісії ДАП «Україна» з проведення та здійснення заходів з питань впровадження нової організаційно-управлінської структури та штатного розпису, засідання якої відбулося 23.12.2021, були подані недостовірні відомості щодо рівня кваліфікації та продуктивності позивача, що призвело до неправомірного рішення скорочення посади старшого бортпровідника, яку обіймала позивач.

При цьому, відповідачем взагалі не розглядалась можливість в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести позивача як більш кваліфікованого працівника на посаду бортпровідника. Натомість така посада позивачу не пропонувалась. Доказів на спростування згаданого відповідач під час розгляду справи не надав.

Враховуючи наведене, встановивши фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звільнення позивачки на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України було проведено з порушенням вимог трудового законодавства та як наслідок правомірно поновив її роботі та стягнув на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до положень статті 235 КЗпП та за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судового рішенні, питання вичерпності висновку суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що у справі, що розглядається, сторонам надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Окрім того, звертаючись до суду апеляційної інстанцією з відзивом на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 адвокат Новак Н.Ю. просила суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу.

03 грудня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Новак Н.Ю. надійшло клопотання про долучення доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надав копію договору про надання правової допомоги № 16/24 від 04 травня 2024 року укладений між ОСОБА_17 та ОСОБА_1 .

Відповідно до умов зазначеного договору сторони погодили, що клієнт доручає, а адвокат приймає на себе обов`язок представляти його інтереси в правоохоронних органах без виключень та обмежень, судах України, органах виконавчої служби України, органах державної податкової служби України, органах Пенсійного фонду України, органах опіки та піклування без виключень та обмежень, інших державних органах України, установах, організаціях і на підприємствах усіх форм власності незалежно від підпорядкування, в тому числі банках та банківських установах, а також у відносинах з фізичними особами без обмеження повноважень. (п. 1.1)

Відповідно до п. 2.1. клієнт зобов`язується виплатити адвокату винагороду за виконану роботу відповідно до досягнутої домовленості, що оформлюється додатковими угодами.

24 жовтня 2025 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору про надання правової допомоги № 16/24 від 04.05.2024 відповідно до якого сторони погодили, що вартість надання правової допомоги в суді першої інстанції становить: складання та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу - 6 000,00 грн.; складання та подання до суду заяв з процесуальних питань (за необхідності) - 1 500,00 грн. за одну заяву; складання та подання до суду додаткових пояснень по суті спору (за необхідності) - 3 000,00 грн. за одну заяву; ознайомлення з матеріалами справи (за необхідності) - 3 000,00 грн.; участь адвоката у судових засіданнях з розгляду справи - 3 000,00 грн. за одне засідання.

30 жовтня 2025 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_1 було підписано акт приймання- передачі правової допомоги за договором про надання правової допомоги № 16/24 від 04.05.2024.

Відповідно до п. 2 сторони підтвердили, що вартість узгодженої сторонами та наданої адвокатом клієнту правової допомоги становить 9 000,00 грн та складається з: складання та подання до суду відзиву на апеляційну скаргу ДАП «Україна» - 6 000,00 грн.; участь в судовому засіданні 04.12.2025 - 3 000,00 грн.

Дослідивши надані докази, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення, тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);

3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Аналізуючи надані докази, враховуючи складність справи, час, витрачений адвокатами на виконання робіт з надання правової допомоги позивачу у даній справі та відсутність зі сторони відповідача заперечень колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 9 000,00 грн.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргуДержавного авіаційного підприємства «Україна» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 11 липня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з Державного авіаційного підприємства «Україна» () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 9 000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена

в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2025 року

Головуючий Судді