Провадження № 22-ц/4808/1692/25
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Кузнєцова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 , законним представником якої є ОСОБА_2 до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкодиза апеляційною скаргою ОСОБА_1 , законним представником якої є ОСОБА_2 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 29 вересня 2025 року під головуванням судді Польської М.В. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

В липні 2025 року ОСОБА_1 , законним представником якої є ОСОБА_2 звернулася з позовом до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона із своє сім`єю проживала в селищі Талаківка Маріупольського району Донецької області, де її батьки мали власний житловий будинок, великий сад, проживали всі разом (батьки та ще двоє сестер). Ще з 2014 року, коли позивачка ходила в перший клас, почалися обстріли населеного пункту, в якому вони проживали, тому батьки придбали восени 2021 року квартиру в м. Бердянську та запланували переїзд туди.

В лютому 2022 року розпочалася повномасштабна війна і їх м. Бердянську на четвертий день окупували, деякі родичі залишалися в м. Маріуполі і з ними пропав зв`язок. Під час окупації м. Бердянська протягом місяця вони не могли вийти на вулицю, в місті постійно були чути постріли, було багато великої та гучної техніки танки, літаки, які наганяли страх. Її батьки переховувались, вночі батьки по черзі чергували. Тільки 24.03.2022 вони змогли виїхати з міста, де під час переїзду через пропускні пункти у позивачки були сильні хвилювання за батька. Далі вони переїхали у Полтавську область, однак через бойові дій, змушені були вже переїхати до м. Івано-Франківська. Впродовж року в неї був сильний стрес в зв`язку з чим вона зверталась за допомогою до психолога. Законний представник вважає, що дитині завданий душевний невгамовний біль, безперервні страждання, пережиті через дії відповідача, тому змушена звернутись до суду з цим позовом.

Просила стягнути з відповідача завдану її дитині моральну шкоду в сумі 5 000 000 гривень, що є справедливою компенсацією з держави-агресора російської федерації.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 вересня 2025 року задоволено частково позов ОСОБА_1 , законним представник якої є ОСОБА_2 .

Стягнуто з російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 000 000 гривень.

В задоволенні решти вимог відмовлено

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , законним представником якої є ОСОБА_2 посилається на незаконність рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог у сумі 2 000 000 грн, оскільки вважає, що судом першої інстанції при прийняття рішення в частині задоволення позовних вимог неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, також має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, а саме те, що судом першої інстанції визнано вимоги, які ставить позивач у сумі 5 000 000 грн такими, що не є співмірними до наявних доказів та доводів щодо завдання моральної шкоди позивачу.

Обставини, що стали причиною звернення до суду є негативні наслідки військової агресії російської федерації з 2014 року.

Військова агресія росії проти України позбавила її права користуватись власним житлом, позбавила її права вільно визначати місце свого перебування і проживання, оскільки вона вимушено, саме через війну мала покинути своє власне житло і переселитись на неокуповану територію України. Військова агресія росії зруйнувала родинні, дружні зв`язки, повністю знищила звичний спосіб життя, звички, вподобання, погіршила психічний стан здоров`я.

Таким чином, наявний факт порушення основоположник прав людини в Україні, через що їй завданий душевний невгамовний біль, безперервні страждання через війну та руйнування, пошкодження житла, всього пережитого нею, що в подальшому відобразилося на стані її здоров`я, з`явилося порушення сну, відчуття тривоги, панічні атаки, почуття безвиході.

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 19.012024 року № 67 їй надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, тому вона вважає, що завдана відповідачем моральна шкода повинна становити 5 000 000 гривень, що є справедливою компенсацією з держави-агресора російської федерації.

Вважає, що саме російська федерація несе відповідальність за завдану шкоду.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Сторони в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи.

В апеляційній скарзі апелянтка просила розгляд справи проводити без її участі.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи таке.

Встановлено, що в інтересах ОСОБА_1 , законним представником ОСОБА_2 (мамою) подано позов щодо стягнення з відповідача завдану її дитині моральну шкоду в сумі 5 000 000 гривень, що на думку позивача є справедливою компенсацією з держави-агресора російської федерації.

Згідно довідки від 24.06.2024 ОСОБА_1 разом з матір`ю зареєстровані в м.Івано-Франківську як внутрішньо переміщені особи.

Згідно рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 19.01.2024р. №67 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 яка на підставі довідки від 04.08.2022 є на обліку як ВПО, надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів.

Законний представник доводила, що її дочка із своє сім`єю проживала в селищі Талаківка Маріупольського району Донецької області, де батьки мали житловий будинок (документи на право власності до справи не надано), великий сад, проживали всі разом: батьки, позивач та ще дві сестри. Ще з 2014 року, коли позивач ходила в перший клас, почалися обстріли населеного пункту Талаківка, в якому вони проживали, тому придбали восени 2021 року квартиру в м.Бердянську і планували переїзд туди у 2022 році. Коли 24 лютого 2022 року розпочалася повномасштабна війна, на четвертий день окупували м.Бердянськ, деякі родичі залишилися в м.Маріуполі, з ними пропав зв`язок, що також приносило значний стрес та хвилювання.

Під час окупації м. Бердянська протягом місяця діти, в т.ч. позивачка, не могли вийти на вулицю, в місті постійно були постріли російських військових, багато гучної техніки танки, літаки, які наганяли страх, батьки (мама і тато позивача) переховувались, щоб знайти пальне для виїзду, знайти їжу, чергували вночі по черзі. Донька ОСОБА_3 шкільного віку взагалі не проходила навчальний процес.

Тільки 24.03.2022 батьки та позивачка змогли виїхати з міста Бердянськ, де через пропускні пункти був у позивачки переляк та хвилювання в т.ч. за батька (його змусили російські військові роздягатися, незензурно кричали), по дорозі бачили страшні картини, небезпечні дороги, зруйновані будівлі та автомобілі, однак змогли протягом 24 годин переїхати у Полтавську область у м.Кременчук.

Після переїзду позивачка пішла у м.Кременчук в школу, щоб завершити навчальний рік 8-го класу, проте також відчували всі неспокій через часті прильоти від країни-агресора і через попадання та вибух в ТЦ «Амстор», який бачила сім`я на власні очі, змушені знову були переїхати до м. Івано-Франківська.

Впродовж цього періоду був сильний стрес у позивачки, як дитини, снились жахи, часто плакала, зверталась за допомогою до психолога.

Законний представник вважає, що її дитині завданий душевний невгамовний біль, безперервні страждання, пережиті через протиправні дії відповідача, тому змушена звернутись до суду за захистом прав в інтересах дитини та стягнути з відповідача завдану її дитині моральну шкоду.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан, який неодноразово було продовжено та дії станом на дату постановлення цього судового рішення.

Така обставина є загальновідомою, а тому за приписами частини третьої статті 82 ЦПК України, така обставина не потребує доказування.

У статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

Збройну агресію РФ проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» 02 березня 2022 року визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

Парламентська Асамблея Ради Європи 27 квітня 2022 року ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Верховна Рада України 14 квітня 2022 року визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України №2188-IX).

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22).

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Завдання моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом).

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження №61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження №61-21130сво21)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

Під час визначення компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зробила висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , законним представником якої є ОСОБА_2 , суд першої інстанції вказав, що вимога про стягнення з відповідача 5 000 000 гривень моральної шкоди яка заявлена позивачкою, не є співмірною до наявних доказів та доводів щодо завдання такої шкоди.

Обґрунтовуючи завдану позивачці відповідачем моральну шкоду в сумі 5 000 000 гривень, законний представник позивача доводила, що через власний душевний невгамовний дитячий біль, безперервні страждання в позивача через постійний переїзд, втрату місця останнього проживання та необхідних речей, втрату зв`язку з іншими членами родини, друзями, що стали джерелом негативних емоцій і переживань, ОСОБА_1 була позбавлена можливості вести звичний для неї спосіб життя та навчальний процес.

В зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивачки про стягнення моральної шкоди у розмірі 2 000 000 гривень.

Доводи апелянтки про те, що судом першої інстанції при прийнятті рішення в частині задоволення позовних вимог неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають значення для справи є необґрунтованими.

Судом встановлено факт порушення відповідачем основоположних прав людини в Україні, а тому визначений судом розмір моральної шкоди є справедливою компенсацією такої шкоди з агресора - російської федерації на користь позивачки, як громадянки України, в інтересах якої діє законний представник, та виходячи із засад розумності за вказаних позивачем обставин.

Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд першої інстанції врахував обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, множинний характер порушень її конституційних прав, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її житті, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а тому суд дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог внаслідок наявності моральних страждань позивачки та обґрунтовано вважав, що справедливою компенсацією є сума у розмірі 2 000 000 гривень, що на думку суду, відповідає заподіяній моральній шкоді і буде достатнім та необхідним для відшкодування спричиненої шкоди та відновлення душевного стану.

Підстав для стягнення на користь позивачки моральної шкоди у більшому розмірі колегія суддів апеляційного суду не вбачає та погоджується з сумою, яка визначена судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , законним представником якої є ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 29 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову складено 09 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук О.О. Томин