У х в а л а

9 грудня 2025 року

м. Київ

Справа № 754/7334/25

Провадження № 61-15344зно25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув заяву ОСОБА_1 (далі - заявник) «про перегляд судового рішення (це ухвала від 3.12.25 року Касаційного цивільного суду)»

у справі за позовом заявника до судді Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди і

в с т а н о в и в:

1. 29 листопада 2025 року заявник подав на офіційну електронну адресу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду заяву «про перегляд судового рішення (це ухвала від 24.11.25 року Касаційного цивільного суду)», у якій, зокрема, висловив недовіру судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду ОСОБА_3 Обґрунтував так:

- суддя ОСОБА_3 «ЗОБОВ*ЯЗАНИЙ виконувати вимогу п. 3 ч. 1 ст. 36 ЦПКУ (є і інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді) а т. я. вищевказаний суддя, я не виключаю, що при розгляді інших справ у яких я є учасником, буде розглядати і їх вирішувати, упереджено та необ*єктивно - так воно уви і сталося!!!: навожу вам докази щойно сказаного: його с / рішення ОСОБА_3 від 3. 06.25 р., справа № 754/1281/25 - моя заява про його відвід 22. 06. 25 р.)»;

- «вважаю також за необхідне замітити і це НАЙГОЛОВНІШЕ!!! - у вищевказаній статті не вказано, що повинна бути обов*язково подана заява про відвід і те, що вона обов*язково повинна буди розглянута і вирішена, а це НАЙ-СУТТЄВІШЕ моє уточнення по вимогам цієї статті (ці мої слова підтверджує також ч. 2 ст. 19 КУ - своїми словами тлумачення: «що написано - те й повинно виконуватись з урахуванням принципу «Верховенства права» (ст. 8 КУ) - якщо казати по простому)»;

- «повторююся ще раз - на цей раз для акценту: п. 3 ч. 1 ст. 36 ЦПКУ - «Суддя не може розглядати справу і підлягає самовідводу, якщо він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи»… вам же вимоги ч. 2 ст. 19 КУ ще не «пустий звук», а?... не думаю, що ви на КОНСТИТУЦІЮ УКРАЇНИ «наплюєте»! вищевказані дії цього судді караються також ст. 367 ККУ…»;

- «Ну, яке може бути після цього справедливе судочинство, коли одні і ті ж порушення норм процесуального права цей суддя у подальшому допускає? - да ніякої справедливості від нього чекати буде глупо і це підтверджується фактами, які я навів вище!!!»;

- «ВИМАГАЮ: не виконуйте НПА, які нижче за рангом виконання чим ВИМОГИ КОНСТИТУЦІЇ (ч. 2 ст. 19 КУ), бо це принцип ВЕРХОВЕНСТВО ПРАВА (ст. 8 КУ)… короче: я ПОДИВЛЮСЬ і буду реагувати адекватно і жорстко, якщо звісно буде навпаки, бо мені вже імітація «справедливого судочинства» вже до «бісів» набридла… не доводьте мене до «крайньої межі», прошу вас!!!!!!!!!!!, ібо я можу «зірватись» - у мене НЕРВОВО-ПСИХІЧНЕ ЗАХВОРЮВАННЯ (про це див. нижче)… і все буде за законом - так, що це не залякування: не сплутайте!».

2. 2 грудня 2025 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу у справі № 754/7334/25 (провадження № 61-14901зно25), згідно з якою заяву про відвід визнав необґрунтованою та передав її вирішення іншому судді у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

3. 3 грудня 2025 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду ОСОБА_4 постановив ухвалу, згідно з якою визнав подання скаржником заяви у частині заявлення відводу судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду ОСОБА_3 зловживанням процесуальним правом і повернув її.

Мотивував тим, що заявлення відводу у формі, яку використав заявник, є проявом недобросовісної реалізації відповідного процесуального права всупереч завданню цивільного судочинства, тобто з іншою метою, ніж для забезпечення справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення конкретної цивільної справи.

Крім того, звернув увагу заявника на те, що подальше зловживання процесуальним правом матиме наслідком застосування штрафу на підставі пункту 5 частини першої статті 144, пункту 2 частини першої або частини другої статті 148 ЦПК України (див., наприклад, ухвалу Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2022 року у справі № 127/11940/21 (пункти 27-32; № у ЄДРСР 105961803)).

4. 4 грудня 2025 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду ОСОБА_3 визнав зловживанням процесуальними правами подання заявником заяви «про перегляд судового рішення (це ухвала від 24.11.25 року Касаційного цивільного суду)» та залишив таку заяву без розгляду.

5. 7 грудня 2025 року заявник подав на офіційну електронну адресу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду заяву «про перегляд судового рішення (це ухвала від 3.12.25 року Касаційного цивільного суду)», у якій просив «скасувати ухвалу методом перегляду, які: 1) від 13.08.25 року Деснянського райсуду м.Києва; 2) від 22.10.25 року Київського і передати справу для продовження розгляду у Деснянський райсуд м.Києва». У цій заяві висловив недовіру судді-доповідачу. Обґрунтував заяву так:

- суддя ОСОБА_4 «ЗОБОВ*ЯЗАНИЙ виконувати вимогу п. 3 ч. 1 ст. 36 ЦПКУ (є і інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді) а т. я. вищевказаний суддя, я не виключаю, що при розгляді інших справ у яких я є учасником, буде розглядати і їх вирішувати, упереджено та необ*єктивно - так воно уви і сталося!!!: навожу вам докази щойно сказаного: його с / рішення по справі № 754/1281/25 від 22.07.25 р. - моя заява про його відвід 27.07.25 р.»;

- «вважаю також за необхідне замітити і це НАЙГОЛОВНІШЕ!!! - у вищевказаній статті не вказано, що повинна бути обов*язково подана заява про відвід і те, що вона обов*язково повинна буди розглянута і вирішена, а це НАЙ-СУТТЄВІШЕ моє уточнення по вимогам цієї статті (ці мої слова підтверджує також ч. 2 ст. 19 КУ - своїми словами тлумачення: «що написано - те й повинно виконуватись з урахуванням принципу «Верховенства права» (ст. 8 КУ) - якщо казати по простому)»;

- «повторююся ще раз - на цей раз для акценту: п. 3 ч. 1 ст. 36 ЦПКУ - «Суддя не може розглядати справу і підлягає самовідводу, якщо він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи»… вам же вимоги ч. 2 ст. 19 КУ ще не «пустий звук», а?... не думаю, що ви на КОНСТИТУЦІЮ УКРАЇНИ «наплюєте»! вищевказані дії цього судді караються також ст. 367 ККУ…»;

- «вищевказаний суддя проігнорував у вказаної мною його ухвалі вимоги ст. 3 КУ, а саме: КОНСТИТУЦІЙНИЙ ОБОВ*ЯЗОК для нього - «утвердження і забезпечення моїх прав». Перегляньте вказані мої заяви про перегляд… - у постановлених ухвалах цього судді на них не розглянуті по суті усі питання, які я там порушив, а саме: а) питання ПО СУТІ поданої заяви та б) питання про відвід (одне з питань точно з них взагалі не розглянуто!!! - це наочне порушення ним вимог ст. 3 КУ). А це є ОБОВ*ЯЗКОВОЮ ВИМОГОЮ для нього і не виконання цих конституційних вимог - це ЗЛОЧИН: ст. 367 (ст. 3 ЦПКУ - «Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України…)»;

- «Ну, яке може бути після цього справедливе судочинство, коли одні і ті ж порушення норм процесуального права цей суддя у подальшому допускає? - да ніякої справедливості від нього чекати буде глупо і це підтверджується фактами, які я навів вище!!!»;

- «ВИМАГАЮ: не виконуйте НПА, які нижче за рангом виконання чим ВИМОГИ КОНСТИТУЦІЇ (ч. 2 ст. 19 КУ), бо це принцип ВЕРХОВЕНСТВО ПРАВА (ст. 8 КУ)… короче: я ПОДИВЛЮСЬ і буду реагувати адекватно і жорстко, якщо звісно буде навпаки, бо мені вже імітація «справедливого судочинства» вже до «бісів» набридла… не доводьте мене до «крайньої межі», прошу вас!!!!!!!!!!!, ібо я можу «зірватись» - у мене НЕРВОВО-ПСИХІЧНЕ ЗАХВОРЮВАННЯ (про це див. нижче)… і все буде за законом - так, що це не залякування: не сплутайте!»;

- «Примітка: і навіть розумовому на 1% зрозуміло - цю заяву не може розглядати і вирішувати не тільки ОСОБА_3 , але і ОСОБА_4 ».

6. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

7. Неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

8. Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України).

9. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України). Перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним (частина друга вказаної статті).

10. Учасник судового процесу має користуватися процесуальними правами саме з метою виконання завдання цивільного судочинства, сприяючи тим самим суду у здійсненні правосуддя. Якщо ж такий учасник здійснює певну процесуальну дію не з цією метою, а для досягнення інших цілей (образити, принизити суд, його суддів, інших учасників процесу, виявити до них і до їхніх дій власні негативні емоції тощо), він виходить за межі дійсного змісту відповідного процесуального права, тобто зловживає ним. Правова система має бути спроможною ефективно захистити себе від цих дій. І саме на такий захист спрямовані заходи, які суд застосовує через зловживання учасником судового процесу процесуальними правами. Відповідні заходи передбачені у частинах третій і четвертій статті 44, пункті 1 абзацу другого частини четвертої статті 135, частині дев`ятій статті 141, частині першій статті 143, пункті 5 частини першої статті 144, статті 148 ЦПК України (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 липня 2021 року у справі № 9901/235/20 (пункт 20; № у ЄДРСР 98728792), ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/598/19 (№ у ЄДРСР 101029238), ухвалу Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2022 року у справі № 127/11940/21 (пункти 21-22; № у ЄДРСР 105961803) тощо).

11. Дії учасника справи чи його представника мають не лише за формою, але й за змістом відповідати завданню цивільного судочинства. Зміст права на справедливий суд несумісний зі свідомим виявом такими особами неповаги до честі, гідності, репутації іншого учасника, суду, суддів тощо. У процесуальних відносинах, намагаючись донести певну думку до суду, учасник судового процесу має ретельно підбирати слова, а також з обережністю виявляти емоції щодо інших учасників, суду та конкретних суддів. Суд не має толерувати використання у процесуальних заявах образливих характеристик (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 199/6713/14-ц (пункт 22; № у ЄДРСР 80854817), від 14 березня 2019 року у справі № 9901/34/19 (№ у ЄДРСР 81013341), від 7 листопада 2019 року у справі № 9901/324/19 (№ у ЄДРСР 85775709), від 7 квітня 2021 року у справі № 9901/23/21 (№ у ЄДРСР 96669462), від 8 липня 2021 року у справі № 9901/235/20 (пункт 22; № у ЄДРСР 98728792), ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 9901/598/19 (№ у ЄДРСР 101029238), ухвалу Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2022 року у справі № 127/11940/21 (пункти 21-22; № у ЄДРСР 105961803)).

12. Як зазначив Європейський суд з прав людини, найголовніше - це довіра, яку в демократичному суспільстві повинні мати суди у громадськості (Hauschildt Case, рішення від 24 травня 1989 року, заява № 11/1987/134/188, § 48). Наявність безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається за допомогою суб`єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у певній справі, а також за допомогою об`єктивного критерію, тобто з`ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого законного сумніву з цього приводу (§ 46 вказаного рішення).

13. Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (частина четверта статті 36 ЦПК України).

14. Безперечно, учасник справи може мати сумніви у тому, чи відповідають дії суду чинному законодавству, а також щодо незалежності та безсторонності суддів. Він вправі висловити ці сумніви у поданій до суду заяві про відвід. Проте має бути стриманим і коректним, утримуватися від надання особистісних характеристик й оцінок, а тим паче від огульних і надуманих звинувачень суддів у вчиненні злочинів. Крім цього, учасник справи не може використовувати інститут відводу суддів із метою схиляння суду до ухвалення бажаного для нього процесуального рішення (див. ухвалу Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2022 року у справі № 127/11940/21 (пункти 23-24; № у ЄДРСР 105961803)).

15. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина третя статті 44 ЦПК України).

16. Верховний Суд в ухвалах від 3 і від 4 грудня 2025 року вже визнав зловживанням процесуальними правами дії заявника щодо подання заяви про відвід судді Верховного Суду ОСОБА_3 і заяви «про перегляд судового рішення (це ухвала від 24.11.25 року Касаційного цивільного суду)», в яку була включена заява про відвід. Заявник був попереджений, що у разі продовження зловживання процесуальними правами до нього буде застосований захід процесуального примусу у вигляді штрафу. Незважаючи на це, 7 грудня 2025 року він подав чергову заяву «про перегляд судового рішення (це ухвала від 3.12.25 року Касаційного цивільного суду)», до якої включив заяву про відвід судді-доповідача та застеріг від її розгляду суддями ОСОБА_3 і ОСОБА_4.

17. Заяви від 29 листопада та від 7 грудня 2025 року є майже однаковими за змістом. Відрізняються лише:

- назвою заяви: у першій - «про перегляд судового рішення (це ухвала від 24.11.25 року Касаційного цивільного суду)»; у другій - «про перегляд судового рішення (це ухвала від 3.12.25 року Касаційного цивільного суду)»;

- вимогами: у першій - «скасувати ухвалу методом перегляду, які: 1) від 26.06.25 року Дніпровського райсуду м.Києва; 2) від 26.09.25 року Київського і передати справу для продовження розгляду у Деснянський райсуд м.Києва»; у другій - «скасувати ухвалу методом перегляду, які: 1) від 13.08.25 року Деснянського райсуду м.Києва; 2) від 22.10.25 року Київського і передати справу для продовження розгляду у Деснянський райсуд м.Києва»;

- іменем судді, якого заявник хоче відвести;

- наявністю у заяві від 7 грудня 2025 року речення, якого немає у заяві від 29 листопада 2025 року, такого змісту: «По-4: вищевказаний суддя проігнорував у вказаної мною його ухвалі вимоги ст. 3 КУ, а саме: КОНСТИТУЦІЙНИЙ ОБОВ*ЯЗОК для нього - «утвердження і забезпечення моїх прав». Перегляньте вказані мої заяви про перегляд… - у постановлених ухвалах цього судді на них не розглянуті по суті усі питання, які я там порушив, а саме: а) питання ПО СУТІ поданої заяви та б) питання про відвід (одне з питань точно з них взагалі не розглянуто!!! - це наочне порушення ним вимог ст. 3 КУ). А це є ОБОВ*ЯЗКОВОЮ ВИМОГОЮ для нього і не виконання цих конституційних вимог - це ЗЛОЧИН: ст. 367 (ст. 3 ЦПКУ - «Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України…)»;

- розміщенням на 4-ій сторінці заяви від 7 грудня 2025 року «звернення у Генпрокуратуру… ТЕРМІНОВО І ОСОБИСТО!!!!!!!!!!!! Голова Касаційного цивільного суду ВСУ». Це звернення, як зазначив сам заявник, «не має ніякого відношення до вищевказаної заяви про перегляд», і він його навів для того, щоб судді «добряче подумали і не потрапили в "просак"» (цим словом заявник позначив «звернення у Генпрокуратуру для порушення кримінального провадження щодо творимого БЕЗЗАКОННЯ суддею ОСОБА_3 , вашого колллллллллегу по КЦС ВСУ, який імітував т.з. «розгляд і вирішення моєї справи»).

18. Таким чином, заявник, подаючи майже ідентичні заяви у різних провадженнях, зокрема з метою заявити відвід суддям, діє не з метою виконання завдання цивільного судочинства. Він не виконав обов`язок виявляти повагу до суду та суддів: виклав аргументи про відвід судді-доповідача у манері, далекій від ділового спілкування, у неприйнятній формі критикував суддю за ухвалення інших судових рішень, назвав його дії «імітацією «справедливого судочинства», з посиланням на своє захворювання застерігав суд від дій, які не відповідають інтересам заявника, а також від виконання юридичних норм, які мають нижчу юридичну силу, ніж Конституція України, зокрема ЦПК України, обіцяв «зірватися» і «реагувати жорстко».

19. Такі висловлювання виходять за процесуально допустимі межі оцінки дій суду, спрямовані на досягнення бажаного для заявника результату, а не на виконання завдання цивільного судочинства, яке згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, фактично заявник використав інститути відводу та перегляду судових рішень не для забезпечення розгляду справи незалежним і неупередженим судом, а з іншою метою.

Крім того, у заяві від 7 грудня 2025 року заявник:

- вказав неправдиві відомості про відповідача (зазначив ним суддю Галагана Віталія Івановича, хоча згідно із судовими рішеннями у цій справі відповідачем у попередніх інстанціях був зазначений суддя ОСОБА_2),

- навів взаємовиключні вимоги (переглянути «ухвалу від 3.12.25 року Касаційного цивільного суду», але «скасувати ухвалу методом перегляду, які: 1) від 13.08.25 року Деснянського райсуду м.Києва; 2) від 22.10.25 року Київського і передати справу для продовження розгляду у Деснянський райсуд м.Києва»),

- частину тієї «заяви про перегляд судового рішення» виклав іноземною мовою, яка не є мовою судочинства та діловодства у суді;

- включив до неї текст «звернення у Генпрокуратуру для порушення кримінального провадження щодо творимого БЕЗЗАКОННЯ суддею ОСОБА_3, вашого колллллллллегу по КЦС ВСУ, який імітував т.з. «розгляд і вирішення моєї справи». Цей текст, як зазначив заявник, «не має ніякого відношення до вищевказаної заяви про перегляд», щоб судді «добряче подумали і не потрапили в "просак"». Однак у ньому заявник ображає суддю, стверджує, що у того «прокол… в інтелекті», «ух він і @...!!!», голослівно звинувачує у брехні, «беззаконні» та злочинних діях, пояснює ставлення до Конституції України як «до одного інтимного місця» тощо.

20. З огляду на викладене дії заявника є проявом недобросовісної реалізації відповідних процесуальних прав всупереч завданню цивільного судочинства, тобто з іншою метою, ніж для забезпечення справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення конкретної цивільної справи. Тому заяву «про перегляд судового рішення (це ухвала від 3.12.25 року Касаційного цивільного суду)» слід повернути заявникові через зловживання ним правом на її подання.

21. В ухвалі від 3 грудня 2025 року Верховний Суд звернув увагу заявника, що подальше зловживання процесуальним правом матиме наслідком застосування штрафу на підставі пункту 5 частини першої статті 144, пункту 2 частини першої або частини другої статті 148 ЦПК України.

21.1. Суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству (пункту 2 частини першої статті 148 ЦПК України).

21.2. Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

21.3. Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня становить 3 028,00 грн.

21.4. Оскільки скаржник допустив чергове зловживання процесуальним правом на звернення до суду, Верховний Суд вважає за необхідне на підставі частини другої статті 148 ЦПК України стягнути із заявника у дохід Державного бюджету України штраф у розмірі 0,3 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 908,40 грн.

21.5. Ухвала про стягнення штрафу є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Стягувачем за таким виконавчим документом є Державна судова адміністрація України (частина п`ята статті 148 ЦПК України).

22. Верховний Суд попереджає заявника, що у разі подальшого зловживання процесуальними правами на нього може бути накладений штраф у розмірі до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина друга статті 148 ЦПК України), що становить до 30 280,00 грн.

Керуючись статтями 2, 43, 44, 148, 260, 261 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

п о с т а н о в и в :

1. Повернути ОСОБА_1 його заяву «про перегляд судового рішення (це ухвала від 3.12.25 року Касаційного цивільного суду)» у справі за позовом ОСОБА_1 до судді Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди.

2. Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) у дохід Державного бюджету України (стягувач: Державна судова адміністрація України; вул. Липська, буд. 18/5, м. Київ, 01021; код у ЄДР: 26255795) штраф у розмірі 908,40 (дев`ятисот восьми) грн 40 коп.

3. Надіслати учасникам справи та Державній судовій адміністрації України копію цієї ухвали.

Ухвала є виконавчим документом та може бути пред`явлена до примусового виконання протягом трьох місяців з наступного дня після набрання нею законної сили.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко