Справа № 369/4377/25
Провадження № 2/369/6357/25
РІШЕННЯ

Іменем України

09.12.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Худинець Д.С.

за участі

позивача ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2

представника позивачів ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

представника відповідача Шевченка С.В.

представника третьої особи Сирота Д.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом громадської організації «Мархалівка. Підтримка», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до державної установи «Національне військове меморіальне кладовище», третя особа Міністерство у справах ветеранів України про визнання протиправною, припинення діяльності, усунення перешкод в користуванні, спростування недостовірною інформацію та відшкодування шкоди

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року позивачі звернулись до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивували тим, що в лісі, який є українською частиною Смарагдової мережі Європи (Emerald network) на території Гатненської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області, на межі сіл Мархалівка та Іванковичі, ними виявлено паспорт об`єкту будівництва, зафіксована активна діяльність щодо масової вирубки дерев, знищення природних ресурсів. Дану діяльність здійснює ДУ «Національне військове меморіальне кладовище», що суперечить Конституції України, законів, міжнародним зобовязанням, грубо порушує їх права. Тому вони мають право вимагати усунення небезпеки, створеної внаслідок підприємницької або іншої діяльності, яка загрожує життю та здоровю. Діяльність, що призводить до знищення, псування, забруднення довкілля є незаконною, порушує екологічне законодавство і може бути припиненою за рішенням суду.

Земельна ділянка, що використовується відповідачем для будівництва кладовища належить до земель природо-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, що унеможливлює зміну її цільового призначення та використання на умовах, визначених п.п.22-1 ЗК розділу Х Перехідні положення ЗК, мають спеціальний статус та перебувають під особливою державною охороною. Наукова цінність земель також підтверджується тим, що ці землі перебували в постійному користуванні Національного університету біоресурсів та природокористування України.

Вказали, що діяльність по розташуванню кладовища проводиться впритул до місця проживання мешканців села Мархалівка та села Іванковичі, спричинить незворотні екологічні наслідки для цих мешканців у вигляді підтоплення територій, знищення флори й фауни, зміни рівня ґрунтових вод, зникнення води в колодязях, про що вказують експерти у відповідних висновках. Відповідач всупереч положенням Бернської конвенції та законів України провадить вирубку цінного лісу Смарагдової мережі, збір та продаж деревини, а також знищення іншої флори та фауни, що охороняється конвенцією.

Вирубка цінного лісу Смарагдової мережі для розташування на території під 300 га кладовища (із рестораном, готелем, крематорієм, заходами почесного поховання у вигляді військового салюту тощо) негативно вплине як на стан самої мережі, так і на екологію вцілому, унеможливить використання лісу за цільовим призначенням людьми, тваринами для збереження популяцій, шляхів міграції. Розташування кладовища на землях водного, лісового фонду є протиправним. Використання лісових та інших природних ресурсів вимагає наявності спеціального дозволу, в тому числі на вирубку лісу, проведення оцінки транскордонного впливу на довкілля, врахування інтересів громадян. Розташування кладовища не відповідає й ДБН, оскільки відстань до стін житлових будинків, будинків закладів загальної середньої освіти, закладів дошкільної освіти значно менше ніж 300 метрів. Будівництво кладовища не передбачено і Генеральним планом. А здійснення забудови, наміри якої суперечать вимогам містобудівної документації (Генерального плану населеного пункту) нівелює мету планування та забезпечення сталого розвитку населеного пункту, і порушує суспільні інтереси, які виражаються у забезпеченні дотримання правил благоустрою населеного пункту, спрямованих на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини.

Просили врахувати преюдицію та інші обставини, які встановлені судами при розгляді справи №320/33830/24.

Крім того, незаконними діями відповідача їм завдано й моральної шкоди, погіршилась якість їхнього життя. Вони змушені виходити на страйки, мирні акції, жити у страху за майбутнє своїх дітей, осель, підвергатись приниженню, небезпеці, прогулюючись лісом поруч з падаючими деревами, зазнаючи постійне переслідування, затримання з боку невідомих осіб і поліції. Також вони зазнали приниження, порушення права на повагу до гідності та честі через образливі висловлювання посадових осіб відповідача Ярослава Старущенко, який є заступником директора ДУ «Національне військове меморіальне кладовище» щодо участі в акціях «проплачених людей, що приходять відстояти свої три години за 500 гривень» тощо, незаконне затримання та притягнення до адміністративної відповідальності.

Таким чином порушення екологічного законодавства є підставою для звернення до суду з метою припинення діяльності осіб, що порушують, а наявність негативних наслідків у результаті такої діяльності та відповідних ризиків для довкілля, приватного т сімейного життя є підставою для відшкодування шкоди, у тому числі моральної, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку для порушення прав.

Просили суд:

визнати протиправною та припинити діяльність Державної установи «Національне військове меморіальне кладовище» по розміщенню кладовища на земельних ділянках, що відносяться до природоохоронної території Смарагдової мережі в межах Гатненської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області;

усунути перешкоди у вільному користуванні земельними ділянками, що відносяться до природоохоронної території Смарагдової мережі в межах Гатненської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області, шляхом відновлення стану цих земельних ділянок Державною установою «Національне військове меморіальне кладовище», який існував до порушення прав, а саме: знесення паркану та інших споруд, висадження лісу, відновлення земляного ґрунту;

спростувати Державною установою «Національне військове меморіальне кладовище» недостовірну інформацію щодо участі в акціях громадськості с. Мархалівка й с. Іванковичі Гатненського району Київської області «проплачених людей, що приходять відстояти свої 3 години за 500 гривень», поширену заступником директора ОСОБА_5 ;

відшкодувати моральну шкоду ОСОБА_1 шляхом стягнення 200 000 тисяч гривень з ДУ «Національне військове меморіальне кладовище»;

відшкодувати моральну шкоду ОСОБА_2 Документ сформований в системі «Електронний суд» 12.03.2025 40 шляхом стягнення 200 000 тисяч гривень з ДУ «Національне військове меморіальне кладовище».

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 березня 2025 року залишено позов без руху та надано строк на усунення недоліків.

18 квітня 2025 року до суду надійшла заява на усунення недоліків.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 травня 2025 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

23 травня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву (т.2 а.с. 1-182). Не погоджуючись з доводами позову, представник ДУ «Національне військове кладовище» вказав, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України №870 від 19 серпня 2023 року, якою затверджено порядок реалізації експериментального проекту щодо проектування Національного військового меморіального кладовища, та висновку Фастівської районної державної адміністрації Київської області від 31 серпня 2023 року розпочато проектування НВМК. У подальшому приймались відповідні зміни, які врегульовували питання проектування та будівництва кладовища.

У встановленому порядку установою отримано право постійного користування земельними ділянками з кадастровими номерами :05:002:0458 та :05:002:04457. Також відбулась зміна цільового призначення земельних ділянок (з ведення лісового господарства та пов`язаних з цим послуг на земельні ділянки загального користування, відведені під місця поховання), тому Прикінцеві положення Лісового кодексу України в даному випадку не застосовується.

Державною інспекцією архітектури та містобудування України 23 серпня 2024 року видано дозвіл на виконання будівельних робіт по об`єкту «Нове будівництво Національного військового меморіального кладовища за адресою: Київська область, Фастівський район в межах Гатненської територіальної громади, 1 черга будівництва (1-2 пускові комплекси). Також інспекцією здійснювалась перевірка, за результатами якої порушень законодавства не встановлено. 19 травня 2025 року отримано сертифікат про готовність об`єкту до експлуатації. Тому ними дотримано вимоги чинного законодавства, жодних норм не порушено, не подано жодних доказів на підтвердження своїх доводів та вимог. Крім того, вважають, що жодних прав позивачів не порушено, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Просили відмовити у задоволенні позову.

28 травня 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково представником ГО «Мархалівка. Підтримка» вказали, що право позивачів порушені не залежно від того чи ці земельні ділянки знаходяться в межах населеного пункту чи поза межами. Відповідач визнає той факт, що дані земельні ділянки мають цільове призначення ведення лісового господарства. Зміна цільового призначення земельної ділянки під розміщенням кладовища (навіть без надання оцінки законності такої зміни) не впливає на її правовий режим, які лісові землі; такі земельні ділянки не втрачають статус лісових, що унеможливлює використання їх для розміщення кладовищ відповідно до обґрунтування позову.

Про необхідність проведення оцінки транскордонного впливу на довкілля йдеться навіть у листі Секретаріаті Бернської конвенції від 15 травня 2025 року. Грубо порушені норми щодо відстані меж земельних ділянок кладовищ традиційного поховання і крематоріїв до стін житлових будинків. Посилання відповідача на наявність суспільного інтересу також не можуть бути підставою для вільного трактування норм Бернської конвенції щодо розміщення кладовища на території Смаргдової Мережі, що охороняється конвенцією, а також протирічить нормам чинного законодавства як національного, так і міжнародного. Зокрема, наявність водних об`єктів на ділянці, де веде протиправну діяльність відповідач з розташування кладовища, встановлена висновками уповноважених експертів. Державна екологічна інспекція встановила, що суб`єктом господарювання скид поверхневих зворотних стічних вод (снігових, дощових) та дренажних вод з території кладовища двома випусками до штучного водного об`єкту ставка, здійснюється без дозволу на спеціальне водокористування та встановлених нормативів гранично допустимого скидання забруднюючих речовин у водний об`єкт. На даних землях ґрунтові води знаходяться на рівні вище 2-х метрів від поверхні ґрунту, що робить непридатними для використання землі під кладовище. Всі порушення, неможливість розміщення на землях кладовища підтверджено і наданими ними висновком експерта ОСОБА_6 , який не спростований відповідачем. Преюдиційне значення мають висновки суду, викладені у справі 320/33830/24, та мають враховуватись при вирішенні цієї справи.

На відео, доданому до позову, чітко чутно висловлювання щодо позивачів від посадової особи ОСОБА_7 , та є загальновідомим й численно разів повторювання різними виданнями та його послідовниками та/або спільниками, в тому числі головним архітектором проєкту С.Дербіна. Але першоджерелом такого висловлюванням є відповідач.

10 червня 2025 року надійшли додаткові пояснення ГО «Мархалівка. Підтримка» щодо висновків Верховного Суду по справі №320/33830/24 від 23 травня 2025 року. Вважають, що територія Смарагдової мережі відноситься до природоохоронних територій та об`єктів, що мають особливу екологічно-наукову цінність належать до земель природоохоронного значення об`єктами комплексної охорони. Тому діяльність установи є неправомірною (т.3 а.с. 10-12).

30 вересня 2025 року до суду надійшли додаткові пояснення ДУ «Національне військове меморіальне кладовище». Додатково вказали, що об`єкту присвоєно адресу: АДРЕСА_1 . Також 01 вересня 2025 року зареєстровано за Міністерством у справах ветеранів України право власності на нерухоме майно: Будівля, частина Національного військового меморіального кладовища (реєстраційний номер об`єкта нерухового майна 140, тип колумбарна стіна №2. Знесення як спосіб захисту можливо застосувати лише до самочинно побудованих об`єктів (т.3 а.с.202-215).

У підготовчому судовому засіданні 30 вересня 2025 року до участі у справі у якості третьої особи залучено Міністерство у справах ветеранів України (т.3 а.с.242-243).

02 жовтня 2025 року до суду надійшли додаткові пояснення ГО «Мархалівка. Підтримка» (т.4 а.с. 1-15). Вказали, що 05 серпня 2025 року набуло законної сили рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року (справа 320/25649/24) про визнання протиправним та скасування розпорядження Київської обласної військової адміністрації №275 від 14 березня 2024 року щодо вилучення та надання в постійне користування земельної ділянки зі зміною цільового призначення ДУ «Національне військове меморіальне кладовище». У судових рішеннях встановлені обставини, які не підлягають доказуванню в інших процесах. Тому при розгляді даної справи суду слід врахувати ці преюдиційні обставини.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 жовтня 2025 року закрито підготовче судове засідання та розпочато розгляд справи в судовому засіданні, заслухано експерта Шевчука С.А. та допитано свідка ОСОБА_8 (т.4 а.с.37-39).

10 листопада 2025 року до суду надійшли пояснення представника Міністерства у справах ветеранів України (т.4 а.с.50-62). Вказали, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України №870 від 19 серпня 2023 року, якою затверджено порядок реалізації експериментального проекту щодо проектування Національного військового меморіального кладовища, та висновку Фастівської районної державної адміністрації Київської області від 31 серпня 2023 року розпочато проектування НВМК. У подальшому приймались відповідні зміни, які врегульовували питання проєктування та будівництва кладовища.

У встановленому порядку установою отримано право постійного користування земельними ділянками з кадастровими номерами :05:002:0458 та :05:002:04457. Також відбулась зміна цільового призначення земельних ділянок (з ведення лісового господарства та пов`язаних з цим послуг на земельні ділянки загального користування, відведені під місця поховання), тому Прикінцеві положення Лісового кодексу України в даному випадку не застосовується.

Вважають, що права позивачів не можуть бути порушені, оскільки знаходяться за межами населених пунктів. Не створюють будь-яких правових наслідків для них, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні поданого позову.

Крім того, правовий статус об`єкта Смарагдової мережі не врегульований законодавством. Спірні ділянки за відомостями Державного земельного кадастру передбачені законами природно-заповітного фонду відсутні, обмеження у використанні земельних ділянок не встановлені. Просили відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні позивачі та представники позивачів позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Просили позов задоволити та захистити порушені права громадян, місцевих мешканців.

У судовому засіданні представник відповідача та представник третьої особи проти позову заперечували. Просили відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2023 року № 870 затверджено Порядок реалізації експериментального проєкту щодо проєктування Національного Документ сформований в системі «Електронний суд» 22.05.2025 2 військового меморіального кладовища.

Пунктом 5 вищевказаного Порядку визначено місце розташування Національного військового меморіального кладовища: Гатненська сільська територіальна громада Фастівського району Київської області, земельні ділянки з кадастровими номерами :05:002:0457 площею 258,7298 гектара та :05:002:0458 площею 7,9607 гектара.

Відповідно до пункту 8 Порядку, під час воєнного стану проєктування Національного військового меморіального кладовища на території Гатненської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області здійснюється на підставі висновку уповноваженого органу містобудування та архітектури Фастівської районної військової адміністрації про можливість розміщення на земельних ділянках, визначених пунктом 5 цього Порядку, Національного військового меморіального кладовища.

Фастівською районною державною адміністрацією Київської області видано висновок про можливість/неможливість розміщення на земельних ділянках Національного військового меморіального кладовища № ХВ01:9170-1218-6838-0074 від 31 серпня 2023 року. На підставі висновку було розпочато проєктування Національного військового меморіального кладовища.

У подальшому постанова Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2023 року № 870 Про реалізацію експериментального проєкту щодо проєктування Національного військового меморіального кладовища втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 18 червня 2024 року № 713 Про визнання такою, що втратила чинність, постанови Кабінету Міністрів України від 19 серпня 2023 р. № 870 та внесення зміни до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для створення та функціонування Національного військового меморіального кладовища, що набрала чинності 20 червня 2024 року.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 15 березня 2024 р. № 236-р визначено місце розташування Національного військового меморіального кладовища: Гатненська сільська територіальна громада Фастівського району Київської області, земельні ділянки з кадастровими номерами :05:002:0457 площею 258,7298 гектара та :05:002:0458 площею 7,9607 гектара.

Постановою Кабінету Міністрів України від 1 березня 2024 р. № 225 Деякі питання видалення дерев, чагарників, газонів і квітників під час виконання підготовчих та/або будівельних робіт і експлуатації Національного військового меморіального кладовища (далі Постанова № 225):

- затверджено Порядок видалення дерев, чагарників, газонів і квітників під час виконання підготовчих та/або будівельних робіт і експлуатації Національного військового меморіального кладовища;

- доручено державній установі Національне військове меморіальне кладовище, Київській обласній державній адміністрації (Київській обласній військовій адміністрації), Фастівській районній державній адміністрації (Фастівській районній військовій адміністрації) забезпечити приведення цільового призначення та складу угідь на території Гатненської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області (земельні ділянки з кадастровими номерами :05:002:0457 площею 258,7298 гектара та :05:002:0458 площею 7,9607 гектара) у встановленому законодавством порядку у відповідність із завданнями, пов`язаними із функціонуванням Національного військового меморіального кладовища.

На виконання пункту 3 Постанови № 225 ДУ НВМК звернулась до Київської обласної військової адміністрації з листом від 04.03.2024 № 85-2024 з проханням припинити право постійного користування Національного університету біоресурсів і природокористування України () земельною ділянкою площею 258,7298 гектара з кадастровим номером :05:002:0457, що розташована на території Гатненської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області та надати в постійне користування без складення документації із землеустрою ДУ НВМК () земельну ділянку площею 258,7298 гектара з кадастровим номером :05:002:0457, що розташована на території Гатненської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області зі зміною її цільового призначення з 09.01 для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг на 07.09 земельні ділянки загального користування відведені під місця поховання з правом вирубування дерев і чагарників за ДУ НВМК та визначити порядок використання одержаної при цьому деревини.

Київською обласною військовою адміністрацією прийнято розпорядження від 14 березня 2024 року № 275 Про вилучення та надання в постійне користування земельної ділянки із зміною цільового призначення Державній установі Національне військове меморіальне кладовище щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :05:002:0457 площею 258,7298 гектара в постійне користування Державній установі Національне військове меморіальне кладовище зі зміною її цільового призначення з 09.01 для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг на 07.09 земельні ділянки загального користування відведені під місця поховання для розміщення Національного військового меморіального кладовища.

Також на виконання пункту 3 Постанови № 225 ДУ НВМК звернулась до Фастівської районної військової адміністрації Київської області листом від 04.03.2024 № 86-2024 з проханням припинити право постійного користування Національного університету біоресурсів і природокористування України () земельною ділянкою площею 7,9607 гектара з кадастровим номером :05:002:0458, що розташована на території Гатненської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області (с. Віта Поштова) та надати в постійне користування без складення документації із землеустрою ДУ НВМК () земельну ділянку площею 7,9607 гектара з кадастровим номером :05:002:0458, що розташована на території Гатненської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області (с. Віта Поштова) зі зміною її цільового призначення з 09.01 для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг на 07.09 земельні ділянки загального користування відведені під місця поховання з правом вирубування дерев і чагарників за ДУ НВМК та визначити порядок використання одержаної при цьому деревини.

Фастівською районною військовою адміністрацією Київської області прийнято розпорядження від 14 березня 2024 року № 41-В Про вилучення та надання в постійне користування земельної ділянки із зміною цільового призначення Державній установі Національне військове меморіальне кладовище щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером :05:002:0458 площею 7,9607 гектара в постійне користування Державній установі Національне військове меморіальне кладовище зі зміною її цільового призначення з 09.01 для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг на 07.09 земельні ділянки загального користування відведені під місця поховання для розміщення Національного військового меморіального кладовища.

З листа Київської обласної військової адміністрації від 05.12.2024 № 1108/31.01/31.02.01/2024 вбачається, що проєкт розпорядження КОВА Про вилучення та надання в постійне користування земельної ділянки із зміною цільового призначення Державній установі Національне військове меморіальне кладовище в установленому порядку погоджений Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів (лист від 12.03.2024 № 25/2 22/3261-24), яке відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2020 р. № 614, зокрема, забезпечує: формування та реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, екологічної та в межах повноважень, передбачених законом, біологічної і генетичної безпеки; формування та реалізує в межах повноважень, передбачених законом, державну політику у сфері лісового та мисливського господарства.

Також проєкт розпорядження погоджено Департаментом екології та природних ресурсів Київської обласної військової адміністрації, що підтверджено листом від 14.03.2024 № 4036/2024.

При передачі земельних ділянок ДУ НВМК отримано нотаріально засвідчену згоду постійного користувача Національного університету біоресурсів і природокористування України щодо вилучення земельних ділянок з кадастровими номерами :05:002:0457 площею 258,7298 гектара та :05:002:0458 площею 7,9607 гектара, які перебувають у постійному користуванні Національного університету біоресурсів і природокористування України, на користь ДУ НВМК для розміщення Національного військового меморіального кладовища, що підтверджено відповідним листом до ДУ НВМК від 04.03.2024 № 85-2024.

20 березня 2024 року ДУ НВМК отримано право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :05:002:0458 за цільовим призначенням 07.09 Земельні ділянки загального користування відведені під місця поховання за номером в державному реєстрі речових прав 54238158.

20 березня 2024 року ДУ НВМК отримано право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :05:002:0457 за цільовим призначенням 07.09 Земельні ділянки загального користування відведені під місця поховання за номером в державному реєстрі речових прав 54236839.

На підставі наданих сторонами доказів, пояснень суд приходить до висновку, що на виконання чинної на той час Постанови № 225 забезпечено приведення цільового призначення та складу угідь на території Гатненської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області (земельні ділянки з кадастровими номерами :05:002:0457 площею 258,7298 гектара та :05:002:0458 площею 7,9607 гектара) у встановленому законодавством порядку у відповідність із завданнями, пов`язаними із функціонуванням Національного військового меморіального кладовища.

Щодо вимоги про усунення перешкод у вільному користуванні земельними ділянками.

Відповідно до статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Ч.7 статті 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Статті 66 встановлено, що ніхто не повинен заподіювати шкоду довкіллю.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла.

Згідно із Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, який набрав чинності 11 вересня 1997 року, зазначена Конвенція та відповідні протоколи до неї були ратифіковані, тобто з часу набрання законної сили норми Конвенції повинні застосовуватися також при вирішенні спорів судами України.

Відповідно до частини першої статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Згідно зі статтею 282 ЦК України фізична особа має право вимагати усунення небезпеки, створеної внаслідок підприємницької або іншої діяльності, яка загрожує життю та здоров`ю.

Згідно із частиною другою статті 293 ЦК України діяльність фізичної та юридичної особи, що призводить до знищення, псування, забруднення довкілля, є незаконною . Кожен має право вимагати припинення такої діяльності. юридичної особи, яка завдає шкоди довкіллю, діяльність фізичної та може бути припинена за рішенням суду.

Припиненню в судовому порядку підлягає не лише діяльність, яка завдає шкоди довкіллю, а й діяльність, що здійснюється з порушенням вимог екологічного законодавства (висновок відповідає правовій позиції, викладеній, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2018 по справі № 910/8122/17).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Згідно зі статтею 282 ЦК України фізична особа має право вимагати усунення небезпеки, створеної внаслідок підприємницької або іншої діяльності, яка загрожує життю та здоров`ю.

Згідно із частиною другою статті 293 ЦК України діяльність фізичної та юридичної особи, що призводить до знищення, псування, забруднення довкілля, є незаконною . Кожен має право вимагати припинення такої діяльності. юридичної особи, яка завдає шкоди довкіллю, діяльність фізичної та може бути припинена за рішенням суду.

З огляду на наведене, суд вважає, що позивачі мають право на звернення до суду з даним позовом, оскільки вважають відповідач діє протиправно та як спосіб захисту визначили відновлення становища, яке існувало до порушення. Твердження відповідача про неналежного позивача та відсутність порушеного права суд не приймає до уваги.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд зважує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає відповідний розподіл та покладання тягаря доказування на сторони певним чином. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Підставою для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном є встановлення сукупності певних обставини, а саме: наявність у позивача права на майно та наявність перешкод у можливості користування ним. Таким чином, відповідачем за негаторним позовом є лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю, а підставою мають слугувати посилання позивача на належне йому право користування майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Відповідно до статті 39 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України "Про адміністративну процедуру".

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою для укладення договорів про постачання на прийнятий в експлуатацію об`єкт необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії та оформлення права власності на такий об`єкт.

Встановлено, що 19 травня 2025 року видано Сертифікат ІУ25 Державної інспекції архітектури та містобудування України, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) проєктній документації та підтверджує його готовність до експлуатації: відомості про чергу/пусковий комплекс, що вводяться в експлуатацію номер пускового комплексу: 1, найменування об`єкта згідно з проєктом: Нове будівництво Національного військового меморіального кладовища за адресою: Київська область, Фастівський район, в межах Гатненської територіальної громади, І черга будівництва (1-2 пускові комплекси).

Рішенням виконавчого комітету Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області №8/6 від 18 серпня 2025 року Національному військовому меморіальному кладовищу присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав від 03 вересня 2025 року № 61336944 Міністерством у справах ветеранів України 01 вересня 2025 року зареєстровано право власності на нерухоме майно, що належить до сфери управління Міністерства у справах ветеранів України, Будівля, частина Національного військового меморіальне кладовища (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 140; тип комплекс (будова): колумбарна стіна № 2), за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до поданих доказів, вказаний об`єкт збудований на підставі дозволу на виконання будівельних робіт по об`єкту: Нове будівництво Національного військового меморіального кладовища за адресою: Київська область, Фастівський район, в межах Гатненської територіальної громади, І черга будівництва (1-2 пускові комплекси) № У96, виданого Державною інспекцією архітектури та містобудування України 23.08.2024, та об`єкт прийнятий частково в експлуатацію у встановленому порядку. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що спірний об`єкт не є самочинним та не може бути знесений та приведена земельна ділянка до попереднього стану. Знесення об`єкта як крайній захід впливу може застосуватись лише щодо самочинно збудованих об`єктів, про що неодноразово зазначалось у висновках Верховного Суду, зокрема, у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 320/1889/17-ц.

Також встановлено, що з 29 серпня 2025 року на Національному військовому меморіальному кладовищі розпочато здійснення поховань невпізнаних тіл (останків) військовослужбовців, поліцейських, які загинули (померли) внаслідок збройної агресії проти України відповідно до статті 15-2 Закону України Про поховання та похоронну справу, розпочато здійснення поховань загиблих (померлих) осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, забезпечували виконання службових обов`язків та присяги на вірність Українському народу, визначених статтею 15-1 Закону України Закону України Про поховання та похоронну справу.

На час розгляду справи матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що установою здійснюється будівництво з порушенням затвердженого проєкту, самочинно встановлений паркан, інші споруди, здійснюється вирубка або знімається ґрунт. По суті позивачі мотивували свої доводи власними дослідженнями, порівняннями, аналізом. Клопотань про витребування доказів, призначення судової експертизи, судового рішення про визнання дій установи неправомірними суду не подали та не заявили відповідні клопотання у разі складнощів в отриманні доказів. Подані висновки експертів, спеціалістів не підтверджують саме неправомірність дій відповідача, дані висновки вцілому стосуються неможливості розміщення на землях кладовища. Також позивачами не оскаржувались рішення про реєстрацію права власності на побудовані об`єкти, набуття на них прав третьою особою. Відсутні в матеріалах справи докази того, що проводилась судова експертиза затвердженого проєкту відповідачів або оскаржувався затверджений проєкт.

Крім того, вимога про знесення паркану та інших споруд, висадження лісу, відновлення земляного ґрунту є неконкретизованою та не може бути задоволена. Так, ні у позовній заяві, ні в судовому засідання позивачами не конкретизовано де знаходиться паркан, споруди та які саме, де саме проводилась вирубка, знімався шар ґрунту, враховуючи величезну територію, відведену під комплекс. Оглянуті в судовому засідання фото, відео не підтверджують заявленої вимоги, оскільки відображають місцевість хаотично без прив`язки до конкретного місця. Визначити з них де саме та коли вони зроблені не вбачається за можливе. Тому в задоволенні вимог в цій частині суд відмовляє.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, встановлені рішенням суду, та обставини, які визнаються сторонами.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року позов Громадської організації «Мархалівка. Підтримка» задоволено (справа 320/25649/24):

визнано протиправними та скасовано пункти 2-5 розпорядження Київської обласної військової адміністрації №275 від 14.03.2024 «Про вилучення та надання в постійне користування земельної ділянки зі зміною цільового призначення Державній установі «Національне військове меморіальне кладовище»;

стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Київської обласної військової адміністрації на користь Громадської організації «Мархалівка. Підтримка» судовий збір у сумі 3028,00 грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 серпня 2025 рішення залишено без змін.

Ухвалами Верховного Суду від 22 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційними скаргами Державної установи "Національне військове меморіальне кладовище" та Київської обласної військової адміністрації на рішення Київського окружного адміністративного суду від 13.03.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.08.2025 у справі №320/25649/24.

Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2025 року зупинено дію рішення Київського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року у справі №320/25649/24 до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Оскільки дію судових рішень зупинено, суд вважає за недоцільне на час вирішення даної справи посилатись на обставини у вищевказаних судових рішеннях.

Також встановлено, що у провадженні Київського окружного адміністративного суду перебувала справа №320/33830/24 за позовом Благодійної організації «Благодійний фонд Дніпровського району м. Києва «Київський еколого-культурний центр» до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Міністерство у справах ветеранів України, Державна установа «Національне військове меморіальне кладовище», Київська обласна державна адміністрація (Київська обласна військова адміністрація) та Фастівська районна державна адміністрація (Фастівська районна військова адміністрація), про визнання протиправною та нечинної постанову Кабінету Міністрів України від 01.03.2024 №225 «Деякі питання видалення дерев, чагарників, газонів і квітників під час виконання підготовчих та/або будівельних робіт і експлуатації Національного військового меморіального кладовища».

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року позов задоволено та визнано протиправною та нечинною названу постанову Кабінету Міністрів України від 01.03.2024 №225.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2025 року апеляційну скаргу Кабінету Міністрів України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 задоволено частково: рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 змінено у мотивувальній частині, зазначивши, що підставами для задоволення позовних вимог є доводи, викладені у цій постанові Шостого апеляційного адміністративного суду; в іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 залишено без змін. Також Шостим апеляційним адміністративним судом, ухвалою від 20.11.2024, залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Міністерство у справах ветеранів України.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 травня 2025 року касаційні скарги Кабінету Міністрів України та Міністерства у справах ветеранів України задоволено частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.01.2025 скасовано, а справу №320/33830/24 направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, Верховний Суд констатував необхідність залучення до участі у справі як третіх осіб Державної установи «Національне військове меморіальне кладовище», Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації) та Фастівської районної державної адміністрації (Фастівської районної військової адміністрації). Також зроблено висновок про наявність у позивача права на звернення до суду із цим позовом. Констатовано неспростування відповідачем належність земельних ділянок, про які йдеться, до території Смарагдової мережі.

При новому розгляді рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 року у задоволенні позову Благодійної організації «Благодійний фонд Дніпровського району м. Києва «Київський еколого-культурний центр» відмовлено.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Благодійної організації "Благодійний фонд Дніпровського району м. Києва "Київський еколого-культурний центр" на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2025 р. у справі за адміністративним позовом Благодійної організації "Благодійний фонд Дніпровського району м. Києва "Київський еколого-культурний центр" до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною та нечинною постанови про визнання протиправною та нечинної постанови.

Оскільки судове рішення не набрало законної сили, тому суд при вирішенні спору також їх не приймає до уваги та вирішуєт спір на підставі наявних у справі доказів.

Щодо вимоги про визнання протиправною та припинення діяльності установи.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до приписів частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Ст. 19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Встановлено, що державна установа Національне військове меморіальне кладовище утворена наказом Міністерства ветеранів №181 від 14 жовтня 2022 року «про утворення державної установи Національне військове меморіальне кладовище на підставі постанови Кабінету Міністрів України №1115 від 04 жовтня 2022 року «Про утворення державної установи Національне військове меморіальне кладовище.

Відповідно до Положення про державну установу Національне військове меморіальне кладовище, затвердженого наказом Міністерства у справах ветеранів України від 04.11.2022 №195, установа є державною, бюджетною та неприбутковою установою, що належить до сфери управління Мінветеранів.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство у справах ветеранів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2018 р. № 1175 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2020 р. № 276) (далі Положення про Мінветеранів), Міністерство у справах ветеранів України (Мінветеранів) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мінветеранів є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері підтримки та реалізації інтересів ветеранів війни, осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, постраждалих учасників Революції Гідності, членів сімей таких осіб і членів сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членів сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України.

Враховуючи пояснення сторін, обґрунтування та підстави заявленої вимоги щодо визнання протиправною та припинення діяльності установи та те, що державна установа є юридичною особою публічного права, розпорядником бюджетних коштів, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, жодних відносин приватно-правового характеру у діяльності установи при розгляді справи не встановлено, тому дана вимога не може розглядатись в цивільному судочинстві та має розглядатись в порядку адміністративного судочинства і провадження в цій частині підлягає закриттю.

Щодо спростування недостовірною інформацією.

Звертаючись до суду з даною вимогою, позивачами вказувалось, що «Також мешканці зазнали приниження, порушення прав на повагу до гідності та честі через образливі висловлювання посадових осіб Відповідача Ярослава Старущенко, який є заступником директора ДУ «Національне військове меморіальне кладовище», а саме вислів щодо участі в акціях «проплачених людей, що приходять відстояти свої 3 години за 500 гривень».

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У Преамбулі Конституції України йдеться про європейську ідентичність Українського народу і незворотність європейського та євроатлантичного курсу України.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно з частинами другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

У той же час статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного життя.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема, опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Суду необхідно надати оцінку балансу права особи на свободу вираження поглядів та права особи на повагу до його гідності і честі, на недоторканність ділової репутації та на приватність.

Підставою для втручання у право на свободу вираження поглядів, для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Одним з основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, щодо якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує право на свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним.

У справах про захист гідності, честі та ділової репутації суд повинен розмежовувати відомості, які принижують честь та гідність особи, від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених у порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова (постанова Верховного Судувід 20 березня 2019 року у справі № 758/14324/15-ц).

Для захисту честі, гідності та ділової репутації суду необхідно чітко визначити предмет доказування у справі і яка інформація була поширена, тобто, чи є об`єктивні підстави для відповідальності за статтею 277 ЦК України. Для цього слід визначитися з діями, явищами, фактами, на які направлений матеріал, а також безпосередній чи опосередкований зв`язок мають ці дії, явища, факти з особою позивача. Тобто, чи поширена інформація від імені автора стосується безпосередньо особи позивача, чи цим самим опосередковано висвітлюються події, що стосуються позивача, у суспільному житті через призму думок автора. Це можливо зробити лише проаналізувавши весь контекст поширеної інформації, а не «вирвані» з нього фрази чи поняття.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 446/1953/16-ц.

Особисте коректне трактування отриманої з інших джерел інформації в формі коментаря слід вважати оціночним судженням, а не твердженням, тому не може бути ані спростоване, ані підтверджене (схожий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22 травня 2019 року в справі № 757/22307/17-ц, від 02 червня 2022 року в справі № 757/55559/20-ц, від 29 березня 2023 року у справі № 201/10970/21).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення ЄСПЛ Karpyuk and others v. Ukraine, № 30582/04, 32152/04, § 188, 06 жовтня 2015 року).

Для того, щоб відрізнити фактичне твердження від оціночного судження, необхідно враховувати обставини справи і загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ Brasilier v. France, № 71343/01, § 37, 11 квітня 2006 року; Balaskas v. Greece, № 73087/17, § 58, 05 листопада 2020 року), маючи на увазі, що твердження щодо питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не констатацію фактів (рішення ЄСПЛ Paturel v. France, № 54968/00, § 37, 22 грудня 2005 року).

ЄСПЛ, розглядаючи дифамаційні справи по суті, перевіряє дотримання балансу між правом, передбаченим статтею 8 (право на повагу до приватного і сімейного життя), та правом, передбаченим статтею 10 (свобода вираження поглядів) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У таких справах необхідно враховувати дві ключові обставини: 1) ступінь суспільного інтересу до поширеної інформації і 2) ступінь публічності особи, щодо якої поширена інформація.

Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо (частина друга статті 29 Закону України «Про інформацію»).

При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб.

Значний суспільний інтерес має місце тоді, коли інформація безпосередньо впливає на суспільство в значній мірі і суспільство проявляє законний інтерес до цієї інформації (рішення ЄСПЛ Sunday Times v. the United Kingdom, № 6538/74, § 66, 26 квітня 1979 року), особливо, якщо це стосується добробуту населення (рішення ЄСПЛ Barthold v. Germany, № 8734/79, § 58, 25 березня 1985 року).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Посилання на те, що на відео, доданому до позову, чітко чутно висловлювання щодо позивачів від посадової особи ОСОБА_7 , та є загальновідомим й численно разів повторювання різними виданнями та його послідовниками та/або спільниками, в тому числі головним архітектором проєкту ОСОБА_9 , але першоджерелом такого висловлюванням є відповідач, суд до уваги не приймає. При розгляді даної справи позивачами не надано суду належних та допустимих доказів того, що інформація висловлена саме ОСОБА_5 , заступником директора ДУ НВМК. Тому вимога про спростування відповідачем недостовірної інформації не може бути задоволена.

Щодо моральної шкоди.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з?ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55 Конституції України).

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За змістом ст. 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17 зазначила, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №925/1196/18).

При цьому природа такого зв`язку має бути пряма, тобто, дії відповідача мають завдавати шкоду позивачеві як conditio sine qua non («умова, без якої не може бути») (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №910/10501/19).

У постанові Верховного Суду від 25 січня 2022 року в справі № 686/13686/21 (провадження № 61-20345св21) зазначено, що згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 686/10710/18 (провадження № 61-125св19), від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20(провадження № 61-2846св21), від 25 жовтня 2021 року у справі № 686/27099/20 (провадження № 61-6880ск21), від 15 листопада 2021 року у справі № 686/24617/20 (провадження № 61-10922св21).

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 дійшов висновку про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.

Відтак, у спірних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки, причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та сукупності доказів, які містяться в матеріалах справи, звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи даний спір, суд приходить до висновку про те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували заявлені позивачами факти настання моральних страждань внаслідок дій державної установи.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі зазначали, що у зв`язку з протиправними діями відповідача вони зазнали душевних стражданнь, зокрема, змінився звичайний ритм його життя, вони змушені протягом тривалого часу відстоювати свої права, приймати участь у протестах, звертатись до установ та організацій, звертатися до суду; позивачі не можуть вільно користуватись земельними ділянками, триваючі порушення їх прав викликали моральні страждання від неможливості добитись справедливості та задоволення вимог, які захищаються Конституцією України, у зв`язку з чим позивачі відчувають себе ошуканими, що негативно позначилося на їх психічному стані та змушує нервувати і переживати.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Разом з тим, позивачами не вказано в позові та не конкретизовано при розгляді справи, які саме дії (бездіяльність) відповідача призвели до порушення їх прав та не надано відповідних доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд першої інстанції, який заслуховує сторін та встановлюють фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Враховуючи недоведеність позивачами наявності складу цивільного правопорушення та недоведення позивачами того, що їх негативні емоції досягли рівня страждання або приниження, що заподіяли їм моральну шкоду, суд приходить до висновку про відсутність наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі по 200 000 грн. кожному з позивачів.

Також суд враховує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Про це зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 вересня 2023 року по справі справа № 757/62500/16-ц.

Отже, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції.

Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Саме лише твердження про порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2024 у справі № 404/7153/20.

Однак, позивачами таких доказів суду не надано.

Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18; від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19, зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою. При цьому, саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій органу Державної виконавчої служби, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями посадових осіб Державної виконавчої служби та завданою шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Посилання позивачів на різну судову практику Верховного Суду у цій категорії справ є безпідставним, оскільки не підлягає сумніву, що для доведення позову про відшкодування шкоди позивач має довести наявність складових цивільно-правової відповідальності і у конкретній справі процес доказування є різним, а отже, і правозастосування буде різним.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 202-215, 328, 391, 655 ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України,

в и р і ш и в :

Провадження в частині позовних вимог про визнання протиправною та припинення діяльності Державної установи «Національне військове меморіальне кладовище» по розміщенню кладовища на земельних ділянках, що відносяться до природоохоронної території Смарагдової мережі в межах Гатненської сільської територіальної громади Фастівського району Київської області закрити.

У задоволенні позову громадської організації «Мархалівка. Підтримка», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до державної установи «Національне військове меморіальне кладовище», третя особа Міністерство у справах ветеранів України про усунення перешкод в користуванні, спростування недостовірною інформацію та відшкодування шкоди відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 10 грудня 2025 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ