ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 939/1009/23

провадження № 61-4906св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М.,

Фаловської І. М.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у складі колегії суддів Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Бородянського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив суд: позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 22 серпня 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бородянського районного суду Київської області від 20 січня 2023 року.

Сторони не проживають разом з 2021 року.

Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з ним і знаходиться на його повному утриманні. Сторони домовилися, що син і надалі проживатиме разом з батьком, спір щодо місця проживання дитини між ними відсутній.

Відповідач проживає з іншим чоловіком, від якого чекає дитину. Позивач теж більше двох років перебуває у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 .

Разом із дитиною позивач проживає в орендованій квартирі, де у дитини є своя окрема кімната, дитині створені усі належні умови для проживання. У сина склалися дуже добрі стосунки із ОСОБА_4 , яка замінила йому матір, допомагає позивачу виховувати дитину, вести спільне господарство.

Свою рідну матір син взагалі не згадує, оскільки протягом останніх років вона з ним не спілкується, а на прохання позивача хоча б інколи спілкуватися із сином категорично заявила, що у неї інша сім`я, де скоро буде дитина від іншого чоловіка.

Покладених законом батьківських обов`язків відповідач не виконує, про дитину не піклується, з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги на утримання сина не надає, заінтересованості у його подальшій долі не проявляє, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та духовних цінностей, як це встановлено частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства».

Усе це свідчить про те, що відповідач самоусунулася від виховання та утримання сина.

Указані факти можна розцінювати як ухилення матері від виховання дитини, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, що є підставою для позбавлення батьківських прав.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 23 квітня

2024 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання її неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покладено на Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків стосовно виховання її неповнолітньої дитини

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що позивачем не доведено, а матеріали справи не містять достатніх доказів того, що поведінка відповідача відносно малолітнього ОСОБА_3 є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками щодо дитини, а також наявності підстав для позбавлення батьківських прав, передбачених частиною 1 статті 164 СК України, та застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання.

Суди не погодились з висновком Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування від 18 серпня 2023 року про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки такий висновок носить рекомендаційний характер, не містить обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, не містить обґрунтованого посилання на те, що позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.

Також указаний висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, чи наявності з боку матері загрози для дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

14 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ярош Л. В. через підсистему «Електронний Суд» направила до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року.

У касаційній скарзі просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувану постанову та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року та витребувано матеріали із суду першої інстанції.

22 травня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суд застосував норми матеріального права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 23 січня 2020 року у справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року у справі № 853/17837/19, від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21.

Також заявник зазначає, що відповідач подала відзив на апеляційну скаргу, однак в порушення статей 127, 360 ЦПК України не подала клопотання про поновлення строку на його подання та не приєднала будь-які докази про направлення копії відзиву позивачу. В свою чергу, апеляційний суд, порушивши норми процесуального права, не повідомив сторонам про надходження відзиву та не ставив на обговорення питання про можливість його приєднання до матеріалів справи, але в той же час використав доводи відповідача, викладені у відзиві, як доказ наявності у неї інтересу до відновлення спілкування із сином.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 24 лютого 2022 року розпочалася війна з російською федерацією, однак незважаючи на це, відповідач не робила спроб дізнатися, що з її дитиною, хоча достовірно знала, що її колишній чоловік військовий і може бути мобілізований.

Через деякий час відповідач дізналася, що позивач добровільно мобілізувався і виконує обов`язки військової служби, однак при цьому не робила спроб дізнатися, хто утримує і доглядає її сина, у той час коли її колишній чоловік перебуває на службі.

Судовий процес про позбавлення відповідача батьківських прав розпочався у травні 2023 року і тривав до квітня 2024 року, однак відповідач протягом цього часу жодного разу особисто не з`явилася у судове засідання, подала лише відзив на позов та заяву про розгляд справи у її відсутність.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, мотивуючи це тим, що хоче зустрічатися з сином, але цьому перешкоджає позивач.

Суд першої інстанції поклав ці твердження в основу рішення, не взявши до уваги, що відзив на позов був поданий 28 червня 2023 року, а розгляд справи відбувся 23 квітня 2024 року - тобто після того, як відповідач повідомила суду про своє бажання спілкуватися з сином і брати участь у його виховані, вона впродовж 10 місяців не вчиняла ніяких дій, для реалізації цього бажання.

На думку позивача, така бездіяльність відповідача свідчить про те, що її твердження викладені у відзиві на позов не були щирими і не відображають її дійсних намірів.

Вказує, що суди залишили поза увагою те, що протягом 2022-2024 років між позивачем та відповідачем мали місце три судові спори: про розірвання шлюбу, про стягнення аліментів та про позбавлення батьківських прав, з яких відповідач взяла особисту участь лише у спорі про стягнення аліментів.

Це свідчить, що позиція відповідача відносно свого сина має явно виражену матеріальну зацікавленість. Вона не приймає участь в утриманні та вихованні сина, не з`являється у судові засідання у справі про позбавлення батьківських прав щодо неї, але знаходить можливість взяти участь у справі про стягнення з неї аліментів.

Вказує, що судом першої інстанції не були враховані інтереси малолітнього ОСОБА_3 . Він не пам`ятає свою біологічну матір і вважає, що його мамою є ОСОБА_4 .

Поява у його житті біологічної матері могла б бути виправдана, якби вона дійсно була готова прийняти на себе обов`язки щодо участі у його вихованні. В іншому випадку, разові чи періодичні зустрічі відповідача з сином, який її не пам`ятає, можуть завдати дитині психологічну травму і зашкодити його відносинам з ОСОБА_4 , яку він вважає своєю матір`ю.

Позиція інших учасників справи

01 травня 2025 року відповідач ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому заперечувала проти її задоволення, просила оскаржувану постанову апеляційного суду залишити без змін, оскільки судом надано оцінку спірним правовідносинам належним чином та правильно, відповідно до норм діючого законодавства України.

Інші особи, які беруть участь у справі не скористались своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини, встановлені судами

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 20 січня

2023 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 22 серпня 2020 року виконавчим комітетом Немішаївської селищної ради Бородянського району Київської області.

Батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії

НОМЕР_1 , виданим Ірпінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області.

17 березня 2023 року ОСОБА_1 укладений договір найму об`єкта нерухомості - двокімнатної квартири за адресою:

АДРЕСА_1 . Термін дії договору до 17 вересня 2023 року.

Зі змісту довідки № 01, виданої 04 січня 2023 року директором дитячого центру по організації денного догляду за дітьми «Sunny Cat», вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з грудня 2020 року відвідує приватний дитячий заклад «Sunny Cat». За час перебування дитини у закладі мати жодного разу не приходила, не цікавилася життям дитини. Оплату за послуги дитячого центру вносив тільки батько.

Відповідно до психолого-педагогічної характеристики від 20 лютого 2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує заклад денного догляду за дітьми «Sunny Cat» з грудня 2020 року. Виховується у неповній сім`ї, має тільки батька, відносини у сім`ї добрі. Дитина проявляє гіперактивність. Піддатливий зовнішнім впливам (сторонній подразник відволікає увагу дитини від діяльності), але докладає багато зусиль до виконання завдання, коли робить те, що цікаво, не завжди доводить почату справу до кінця, співзвучний з емоційним станом оточуючих, добрий, лагідний, врівноважений. Не демонструє швидку зміну емоцій, не вередливий. В комунікативній діяльності стабільний, інтерес до співпраці глибокий. ОСОБА_5 завжди звертає увагу на зауваження вихователів, готовий до співпраці. Іноді має труднощі у виконанні завдання, яке потребує тривалого зосередження уваги, але завдання, яке його цікавить виконує охоче. Темп роботи і працездатність знижені, швидко втомлюється. У режимних моментах проявляє зосередженість, завжди виконує інструкції вихователя. Позитивні риси особистості дитини, на основі яких можна будувати корекційну роботу: допитливість, доброта, товариськість.

З консультативного висновку психолога Комунального некомерційного підприємства «Київський міський дитячий діагностичний центр» від 21 лютого 2023 року вбачається, що перед дослідником була поставлена мета зробити заключення щодо загального психічного стану дитини ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , та виявити характер його стосунків із біологічною матір`ю. Була проведена діагностична бесіда з дружиною батька дитини ОСОБА_4 , яка на теперішній час займається вихованням хлопчина та його доглядом, оскільки батько військовозобов`язаний і не може бути присутнім на консультації, у зв`язку з виконанням професійних обов`язків. Зі слів ОСОБА_4 , що привела дитину на прийом: батьки дитини розійшлися, дитина залишилася з батьком, який продовжував займатися її вихованням. Біологічна мати не активно цікавилася розвитком і вихованням дитини, тож ОСОБА_5 не згадував і не питав про неї. Під час спостереження та ігрової взаємодії з дитиною: хлопчик іде на контакт, на ім`я відкликається, іграшками грає за призначенням, адаптується поступово, на питання відповідає в більшості випадків короткими фразами, за словами ОСОБА_4 хлопчику потрібен деякий час для входження в контакт з незнайомими людьми і відчуття безпеки в новому просторі. В бесіді хлопець може перечислити з ким живе, нікого не пропускає, але від проективного малюнка сім`ї відмовляється, що може свідчити про певне психічне напруження в темі стосунків у сім`ї, або ще недостатньо розвинуті графічні навички. Сам малює, використовуючи різні кольори, переважають яскраві тони, тож можна зробити висновок про гармонійний емоційний стан під час обстеження. У мовленні використовує прості речення, мова незрозуміла, деякі літери не вимовляє, що утруднювало діагностичний процес. Увагу концентрує короткотривало, швидко втрачає інтерес до завдань запропонованих дослідником, але ці результати не виходять за рамки вікових норм. Тест ДАТ було проведено не в повній мірі, інтерпретації були стереотипними, короткими, що може свідчити про недостатню залученість до процесу обстеження. Однак переважав адекватний зображеним ситуаціям опис картинок. Можна говорити, що дитина сприймає оточуюче середовище як підтримуюче, себе сприймає позитивно. За результатами проведеного спостереження і діагностичної бесіди можна зробити висновок про те, що ОСОБА_5 знаходиться в психологічно комфортному середовищі, не проявляє інтересу щодо спілкування з біологічною мамою.

Відповідно до довідки № 98, виданої 13 березня 2023 року Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги Дарницького району міста Києва», малолітня дитина ОСОБА_3 обслуговується у закладі з 22 лютого 2019 року по теперішній час.

З 22 лютого 2019 року по січень 2021 року мати та батько з дитиною регулярно звертались до лікаря-педіатра на амбулаторний прийом. Починаючи з 05 лютого 2021 року по теперішній час, мати з ОСОБА_5 на амбулаторний прийом не з`являлась. Весь цей час (згідно Ф 112/о) хлопчик відвідував лікаря-педіатра у супроводі свого батька ОСОБА_1 . Він бере участь в обстеженні, лікуванні та піклується про стан здоров`я хлопчика. Мати ОСОБА_2 , за останній час до медичного закладу стосовно здоров`я її дитини ОСОБА_3 , не зверталась.

ОСОБА_1 працює на посаді стрільця у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 ), загальна сума його доходу за період з 01 червня 2022 року по 31 грудня 2022 року становить 358 449 грн 39 коп., що підтверджується копією довідки про доходи № 14 від 17 січня 2023 року.

З копії заяви ОСОБА_2 , яка додана позивачем до позову, вбачається, що відповідач просить Бородянський районний суд Київської області розглянути справу про розірвання шлюбу за її відсутності, проти розірвання шлюбу не заперечує, вказує, що за домовленістю між нею та позивачем їхній син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком - ОСОБА_1 та знаходиться на повному його утриманні.

18 серпня 2023 року Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, дійшла висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 . У вказаному висновку зазначено, що при проведенні обстеження житлово-побутових умов проживання дитини встановлено, що належні умови для її проживання, відпочинку та розвитку створені. На засіданні комісії були присутні батько дитини ОСОБА_1 , представник батька - адвокат Ярош Л.В., мати дитини ОСОБА_2 . Батько повідомив, що його син не знає матері та вважає своєю матір`ю ОСОБА_4 . В свою чергу мати дитини повідомила, що заперечує проти позбавлення її батьківських прав і хоче відновити спілкування зі своїм сином. Проте на питання, що їй заважало стільки часу не бачити дитини, чітко не відповіла.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 суду пояснили, що знайомі з позивачем та відповідачем. Сторони мають сина ОСОБА_3 , вихованням якого займається позивач. Відповідач з 2021 року участі у вихованні сина не приймає, лише один раз передала через родича подарунок сину на день його народження.

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що протягом останніх трьох років проживає із позивачем. Малолітній син сторін зовсім не згадує про маму, називає її (свідка) мамою. Відповідач за весь час спільного проживання її (свідка) з позивачем, лише один раз подарувала сину подарунок на день народження, передавши його через родича. Відповідач у переписці по телефону повідомила, що коли син виросте, то може забере його до себе.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частиною другою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 26 квітня 2023 року у справі № 931/709/21.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18).

Відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, враховуючи те, що позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками щодо неповнолітнього сина, неможливість змінити поведінку батька у кращу сторону, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, дійшли правильного висновку про необґрунтованість позову про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому суди обґрунтовано не прийняли до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки такий висновок не є достатньо мотивованим, суперечить інтересам дитини та не містить переконливих аргументів для застосування заходу впливу на матір, яка виявляє інтерес до дитини, вчиняючи дії, що свідчать про її бажання змінити свою поведінку в кращу сторону.

Так, подання відповідачем відзивів на позовну заяву, апеляційну та касаційну скарги, звернення до служби у справах дітей, в яких вона категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав, зазначаючи про наявність у неї бажання спілкуватися із сином, що на цей час повною мірою вона позбавлена можливості робити через постійний тиск на останню з боку позивача, може свідчити про її інтерес до сина та бажання брати участь у його вихованні.

Тобто Верховний Суд враховує також об`єктивні причини неможливості активної участі одного з батьків у житті дитини, зокрема через існування між батьками неприязних стосунків, про що вбачається з матеріалів справи та про що зазначає відповідач у відзивах.

Зазначене спростовує доводи позивача про те, що мати взагалі не цікавиться сином, самоусунулась від виконання батьківських обов`язків.

Суд першої інстанції у рішенні від 23 квітня 2024 року попередив ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду, викладених у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17, від 23 січня 2020 року у справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року у справі № 853/17837/19, від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Також Верховний Суд вважає безпідставними доводи позивача щодо порушення відповідачем строку та порядку подання відзиву на апеляційну скаргу. З огляду на таке.

Так, ухвалою Київського апеляційного суду від 06 серпня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ярош Л. В. на рішення Бородянського районного суду Київської області від 23 квітня 224 року та надано учасникам справи строк п`ять днів з дня отримання копії ухвали, протягом якого може бути поданий відзив у письмовій формі на апеляційну скаргу.

В матеріалах справи відсутні відомості щодо отримання відповідачем копії вказаної ухвали суду.

Відзив на апеляційну скаргу поданий відповідачем до апеляційного суду

19 вересня 2024 року, до відзиву додані докази надсилання копії відзиву позивачу, зокрема поштова накладна № 842 від 11 вересня

2024 року.

Отже, відповідачем виконані вимоги статті 360 ЦПК України щодо подання відзиву.

Інші обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ярош Людмила Володимирівна, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська