ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/1111/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

Суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

за участі секретаря - Хоміцька С.О.

та представника позивача - адвоката Кавійчик В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/24159/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кавійчик Віта Петрівна, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 серпня 2025 року, ухваленого суддею Черніцькою І.М., повний текст якого складено 01 вересня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав та встановлення факту самостійного виховання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

у листопаді 2024 року позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фільварочна О.Б., звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та встановлення факту самостійного виховання дочки.

В обґрунтування вимог позивач вказав, що з 21 листопада 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 січня 2016 року. Під час даного шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу відповідачка не приймає участі у вихованні дочки. Дитина проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Він самостійно займається вихованням дитини, дбає про забезпечення її побутових потреб та розвиток, створює належні умови для здобуття освіти та піклується про її здоров`я.

Посилаючись на наведене, просив задовольнити позов.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 серпня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Фільварочна Ольга Борисівна, до ОСОБА_2 , третя особа - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про позбавлення батьківських прав та встановлення факту самостійного виховання дитини відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов"язків щодо виховання дочки ОСОБА_3 , оскільки ухилення від них є підставою для позбавлення батьківських прав.

Покладено на Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради контроль за виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кавійчик Віта Петрівна, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та практиці Верховного Суду, просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 серпня 2025 року у справі №607/24159/24 - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю та у мотивувальній частині рішення суду установити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначила, що ухвалюючи рішення про відмову у позбавленні відповідача батьківських прав, суд першої інстанції виснував, що позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками та наявність в її діях вини.

Разом з тим судом не враховано, що відповідачка систематично, тривалий час, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що підтверджується наданими позивачем доказами.

Відповідачка не бере участі у матеріальному забезпеченні дитини та не виявляє жодної зацікавленості до її життя.

При цьому, батько самостійно займався та займається вихованням дочки, дбає про забезпечення побутових потреб та розвиток, створює умови для здобуття освіти, піклується про стан здоров`я. Купує одяг, взуття, продукти харчування, засоби гігієни, канцелярське приладдя, меблі, а також ліки (у разі

хвороби), оплачує витрати на відпочинок.

За місцем проживання батьком створені належні, комфортні та безпечні умови, сприятливі для гармонійного психічного, фізичного, інтелектуального розвитку дочки. Дитина зростає в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Під час перебування дитини у дитячому навчальному закладі, її приводили та забирали із садочку бабуся або тато. Оплату за харчування оплачував батько, ОСОБА_1 . Дитячі ранки, батьківські збори мама не навідувала.

Вихователька жодного разу не бачила матері ОСОБА_3 . Дитина була завжди доглянута, чиста, заплетена, акуратна.

У перший клас дитина була зарахована за заявою батька. ОСОБА_4 спілкується з класним керівником, цікавиться успішністю дочки та відвідує батьківські збори. Мати, ОСОБА_5 , за час навчання ОСОБА_6 в школі-ліцеї не виявила зацікавленості у навчанні та вихованні дочки, не виходила на контакт із класним керівником та адміністрацією і не відвідувала батьківські збори.

Таким чином, з 2016 року забезпеченням здобуття дитиною освіти займається батько, за заявами якого дитини була зарахована до усіх вищевказаних навчальних закладів. Натомість, мати у жодному із них не появилась жодного разу, не контактувала, навчання, успішністю дитини не цікавилась.

Усіма питаннями, пов`язаними із лікуванням дитини також займається виключно позивач. Під час звернень в дитячу поліклініку та при огляді дитини на дому з дитиною завжди знаходяться бабуся або тато. До дільничного лікаря-педіатра мама не зверталась, станом здоров`я не цікавиться.

Згідно з відповіддю КНП «ЦПМСД «ТМР» № 01.1-04/1300 від 25.10.2024 на адвокатський запит № 111 від 21.10.2024 щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дитину на огляд з часу спостереження (з 2 років 3 місці) супроводжує батько.

Мати на прийом з дитиною до лікаря-педіатра не приходила та станом здоров`я не цікавилась.

Звертають увагу апеляційного суду, що значна частина долучених до позовної заяви довідок складені та/або стосується подій, які мали місце задовго до подання позову, що свідчить про триваючий та систематичний характер поведінки відповідачки.

Більше того, відповідачка звернулась до органу опіки та піклування з метою визначення їй графіку спілкування з дитиною, лише після подання позову до неї про позбавлення батьківських прав. У заяві просила про спілкування у вихідні. Вказане свідчить про декларативний характер звернення.

При цьому, визначеного графіку мати до часу подання апеляційної скарги не дотримується. Батьківських прав, не зважаючи на формальні заперечення та висловлене нібито бажання виправитись, не виконує, утримання не надає.

Окрім, вказують, що суд прийняв до уваги висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, однак даний висновок органу опіки та піклування має для суду лише рекомендаційний характер та містить виклад позиції матері виключно зі слів останньої без дослідження узагалі будь-яких доказів та обставин. При зустрічі з дитиною перед засіданням органу опіки та піклування інтересу, емоцій до неї не

проявляла, встановити контакт не намагалась, поводилась відсторонено.

Таким чином, суд першої інстанції, фактично, встановивши обставини, які дозволяють дійти переконання про свідоме ігнорування і нехтування своїми материнськими обов`язками відповідачкою, необґрунтовано робить протилежний висновок, ґрунтуючись на поясненнях відповідачки, які жодними доказами не доводяться.

Враховуючи наведене, вважають, що зберігати правовий зв`язок між матір`ю і дитиною суперечитиме інтересам останньої, оскільки соціальний зв`язок повністю відсутній, у житті дитини є особи, які цілковито замінили матір, держава, обравши проживання з бабусею, коли батько реалізовує свій військовий обов`язок щодо захисту Вітчизни, фактично констатувала наведене, а наявність правового зв`язку з матір`ю лише створює потенційну загрозу обтяження дитини у майбутньому (зберігається обов`язок утримувати непрацездатних батьків тощо).

Щодо позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 дитини - ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , то вказують, що судом першої інстанції взагалі не досліджено наведену позовну вимогу, не надано їй оцінку, не відмовлено у її задоволенні та не задоволено її.

Відповідно до п. 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22 оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

З огляду на зазначену позицію заявник вважає, що у мотивувальній частині суд мав установити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , або спростувати його.

Таким чином, заявник, у тому числі, просить апеляційний суд змінити мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення та доповнити її текстом про встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відзиву на апеляційну скаргу до Тернопільського апеляційного суду не надходило.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кавійчик В.П. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на викладені у ній доводи.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення № R93, яке повернулося у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною ним адресою.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку судової повістки до електронного кабінету.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Кавійчик В.П., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 19 січня 2017 року, виданим повторно Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, про що зроблено актовий запис за №1030.

Згідно свідоцтва про шлюб серій НОМЕР_2 від 26 квітня 2018 року, виданого Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області слідує, що 26 квітня 2018 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. Після одруження дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_2 ».

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 січня 2016 року шлюб між сторонами спору розірвано.

Як вбачається із довідок №511 від 23 жовтня 2019 року, №28 від 08 червня 2022 року, №75 від 22 січня 2024 року та №104 від 10 жовтня 2024 року, виданих об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Оболоня 11», ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді Служби у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації за №328/01-32/6 від 24 жовтня 2024 року встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_1 у 2016 році зверталися до Служби у справах дітей Тернопільської районної державної адміністрації з приводу невиконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 . Останнім рекомендовано звернутися до Управління молодіжної політики та захисту дітей ТМР.

Відповідно до відповіді Управління молодіжної політики та захисту дітей ТМР від 21 жовтня 2024 року № 112, ОСОБА_1 , ОСОБА_10 усно зверталися в службу у справах дітей управління молодіжної політики та захисту дітей ТМР по питанню ухилення ОСОБА_11 від виконання батьківських обов`язків стосовно малолітньої дитини ОСОБА_3 .

Як вбачається із відповіді на запит, наданої Тернопільським РУП ГУНП в Тернопільській області, 14 січня 2016 року та 07 листопада 2016 року ОСОБА_10 зверталася до органів національної поліції із заявою про те, що її невістка ОСОБА_2 неналежно виконує свої батьківські обов`язки відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 .

Згідно відповіді Тернопільського дошкільного навчального закладу № 24 Тернопільської міської ради Тернопільської області за № 23 слідує, що ОСОБА_3 відвідувала дошкільний заклад з 19 вересня 2016 року. Під час перебування в закладі дитину забирали з садочку бабуся або тато, оплату за харчування проводить батько ОСОБА_1 .

Відповідно до відповіді Тернопільського закладу дошкільної освіти №38 Тернопільської міської ради за №36 від 21 жовтня 2024 року встановлено, що ОСОБА_3 відвідувала вказаний навчальний заклад з 06 вересня 2017 року по 31 серпня 2020 року. Зі слів вихователя ОСОБА_12 , мама дитини не відвідувала. До дитячого садка приводив та забирав дитину батько ОСОБА_1 .

З відповіді Тернопільського навчально - виховного комплексу «Школа - ліцей №6 імені Н.Яремчука» Тернопільської міської ради Тернопільської області за №59 від 22 жовтня 2024 року встановлено, що ОСОБА_3 навчається у вказаній школі з 01 вересня 2020 року. Вихованням дитини займається батько ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 навчанням дитини не цікавиться.

Як слідує з декларації №0001-Х2Х1-3010, ОСОБА_3 надаються послуги первинної медичної допомоги КНП «Центр медико - санітарної допомоги» ТМР, лікар, який надає ПМД ОСОБА_13 , законний представник - ОСОБА_1 .

Як слідує із акту обстеження умов проживання, складеного Управлінням сім`ї, молодіжної політики, та захисту дітей Тернопільської міської ради, квартира АДРЕСА_2 розміщена на 7 поверсі 9 поверхового будинку, складається з 3 кімнат. Умови проживання в будинку добрі. Дитина має окрему кімнату, з усіма необхідними речами. За вказаною адресою проживають: ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 . Стосунки, традиції сім`ї доброзичливі та родинні.

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_3 №550 від 30 жовтня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за призовом по мобілізації у військовій частині НОМЕР_3 з 06 жовтня 2024 року.

Відповідно до наказу Управлінням молодіжної політики та захисту дітей ТМР за №221 від 04 листопада 2024 року, ОСОБА_3 тимчасово влаштовано в сім`ю бабусі ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , на одну житлову площу строком на шість місяців.

З долучених платіжних інструкцій АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Акцент банк» встановлено, що позивач на постійній основі перераховує на картковий рахунок ОСОБА_10 кошти, призначення платежу: Діані.

З висновку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за №316 від 12 березня 2025 року слідує, що ОСОБА_2 була присутня на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, повідомила, що після розірвання шлюбу ОСОБА_6 проживала із нею до досягнення трирічного віку. Згодом батько забрав від неї дочку, оскільки він матеріально забезпечений краще, має власне житло і доходи. Вказала, що спілкувалась з дитиною під час проживання її разом із батьком, завжди підтримувала із нею контакт, приймала участь в її утриманні, купляла необхідні речі, одяг, взуття, подарунки. Повідомила, що у жовтні 2024 року, після того як позивач вступив до лав ЗСУ, мати позивача вимагала, щоб вона відмовилась від дитини, для того щоб у батька була можливість звільнитися з військової служби. Вона любить свою дочку, піклується про неї, незважаючи на те, що дівчинка проживає окремо. Після цих подій вона не може налагодити контакт із донькою, дитина не відповідає на її дзвінки. З 2018 року перебуває у шлюбі, в якому має ще одну доньку, яку виховують спільно із чоловіком. Заперечила щодо позбавлення її батьківських прав. Враховуючи наведене, орган опіки та піклування прийшов до висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо дочки ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів та не надав суду доказів того, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Відтак, суд вважав, що позбавлення батьківських прав матір, яка не відмовляється від виконання своїх обов`язків, а навпаки бажає спілкуватись та бачитись з дитиною, не втратила інтересу до дитини, до участі у її вихованні та має намір і вчиняє дії для відновлення з нею відносин не відповідатиме інтересам ОСОБА_3 .

Приймаючи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які не виконують батьківських обов`язків, суд прийшов до висновку про передчасність прийняття такого рішення і про необхідність надання відповідачці можливості змінити ставлення до виховання доньки ОСОБА_6 .

Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції погоджується, з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією Організації Об`єднаних Націй про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із частинами першою, другою статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція ООН про права дитини) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.

Положеннями вказаної статті визначено основні принципи з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей.

Частиною першою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків з виховання дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав.

Особи можуть бути позбавленні батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Як роз`яснено у п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18), від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20).

Отже, судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року).

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц).

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

При розгляді справ суд застосовує практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

Так, ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Також, у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У справі «Ілля Ляпін проти росії» (заява (№70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Звертаючись в суд з даним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, оскільки не бере участі у вихованні та утриманні доньки, не надає матеріальної допомоги, не забезпечує одягом, харчуванням, не цікавиться станом її здоров`я, особистим розвитком, навчанням та жодного разу не відвідала заклад дошкільної освіти, де навчається дитина.

Однак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази винної поведінки відповідача щодо умисного злісного ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Так, суду не надані докази застосування до відповідачки ОСОБА_2 будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, з приводу неналежного виконання батьківських обов`язків.

Апеляційний суд зазначає, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість його виконати, але не вчиняє до цього жодних дій. Тому, жодні інші обставини, як-то ухилення матері чи батька від утримання дитини, не можуть призвести до позбавлення батьківських прав.

Умовою ухилення від обов`язків з виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, що передбачена пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.

При цьому, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем не доведено систематичне ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов`язків, а також того, що незважаючи на всі заходи попередження та впливу, остання продовжує не виконувати в подальшому свої батьківські обов`язки щодо своєї дочки.

При цьому систематично - це значить, що батьки неодноразово притягувалися до відповідальності (адміністративної, цивільної, громадської), але висновків не зробили.

Тому не заслуговують на увагу доводи заявника ОСОБА_1 про те, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у матеріальному забезпеченні дитини та не виявляє жодної зацікавленості до її життя, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка притягувалася до відповідальності, виходячи із вимог статті 184 КупАП (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей).

З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 316 від 12.03.2025, вбачається, що орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_14 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 74-76).

Крім того, з висновку органу опіки та піклування Тернопільської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради за №316 від 12 березня 2025 року слідує, що ОСОБА_2 була присутня на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, повідомила, що після розірвання шлюбу ОСОБА_6 проживала із нею до досягнення трирічного віку. Згодом батько забрав від неї дочку, оскільки він матеріально забезпечений краще, має власне житло і доходи. Вказала, що спілкувалась з дитиною під час проживання її разом із батьком, завжди підтримувала із нею контакт, приймала участь в її утриманні, купляла необхідні речі, одяг, взуття, подарунки. Повідомила, що у жовтні 2024 року, після того як позивач вступив до лав ЗСУ, мати позивача вимагала, щоб вона відмовилась від дитини, для того щоб у батька була можливість звільнитися з військової служби. Вона любить свою дочку, піклується про неї, незважаючи на те, що дівчинка проживає окремо. Після цих подій вона не може налагодити контакт із донькою, дитина не відповідає на її дзвінки. Заперечила щодо позбавлення її батьківських прав.

Також, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини розглядалася заява ОСОБА_2 про участь у вихованні дитини та порядок побачень із малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Із пояснень адвоката позивача у судовому засіданні встановлено, що органом опіки та піклування визначено графік побачень матері із донькою один раз на тиждень, однак саме донька відмовляється зустрічатись із матір`ю.

Присутня у судовому засіданні донька ОСОБА_6 підтвердила той факт, що мати інколи телефонує, однак вона не бажає з нею спілкуватися та зустрічатися.

Крім цього, як встановлено в суді першої інстанції, відповідачка категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав та виявляє бажання спілкуватися зі своєю дочкою і брати участь у її вихованні.

Указане свідчить про те, що відповідачка ОСОБА_2 не мала наміру ухилятися від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки виявляла бажання проводити час із дитиною та приймати участь у її житті.

Сам по собі той факт, що донька не бажає спілкуватись із матір`ю та має більш тісний зв`язок із батьком, не свідчить про свідоме, винне ухилення матері від виконання покладених на неї обов`язків щодо виховання доньки та не є підставою для позбавлення її батьківських прав.

При цьому, апеляційний суд вважає, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи на підставі належним чином оцінених доказів, прийшов до вірного висновку, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

В той же час, колегія судів погоджується із висновками суду першої інстанції, що в діях відповідачки частково має місце неналежне виконання батьківських обов`язків відносно дочки ОСОБА_3 , а тому суд першої інстанції обґрунтовано попередив відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання дитини.

Крім цього, не заслуговують на увагу твердження представника заявника ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не досліджено вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 дитини - ОСОБА_3 , не надано їй оцінку, відповідно не ухвалено з приводу цієї вимоги рішення суду.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, що суд також не вбачав підстав для встановлення факту самостійного виховання доньки батьком, оскільки позивач не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітньої дитини, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав.

Колегія суддів вважає, що для підтвердження факту самостійного виховання неповнолітніх дітей обов`язковим елементом є підтвердження виключних (непереборними/винятковими/неординарними/особливими) обставин у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).

Наведені вище виключні обставини у даній справі відсутні, а саме по собі проживання доньки разом з батьком, що ніким не заперечується, не підтверджує факту ухилення матері від участі у вихованні та утриманні дитини.

Разом з тим, в силу ст.141 СК України проживання одного з батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

З огляду на наведене, у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дитини обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини, тобто позивачем, малолітньої доньки ОСОБА_6 .

Крім того, з матеріалів справи судом встановлено, що на даний час донька проживає з бабусею, а батько перебуває на військовій служби за призовом по мобілізації.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кавійчик Віта Петрівна, слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кавійчик Віта Петрівна, залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 05 грудня 2025 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

О.З. Костів