справа № 235/8342/20
провадження № 2/208/1483/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд міста Кам`янського, Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді: Кузнєцової А.С.,

за участю секретаря судового засідання: Бистрова І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) та стягнення з грошових коштів за користування земельною ділянкою,-

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Красноармійського міськрайонного суду Донецької області пред`явлено вказану позовну заяву, в якій ОСОБА_1 просить розірвати Договір про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) № б/н від 28.04.2015 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:2412 площею 5,3292 га, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зареєстрований 30.04.2015 року Реєстраційною службою Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :05:000:2412 у розмірі 34279,68 грн.

На обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 28.04.2015 року ним укладено з ОСОБА_2 договір про встановлення права користування земельною для сільськогосподарських потреб (емфітевзису).

Згідно з договором емфітевзису позивач передав Емфітевту (відповідачу) право володіння, користування, розпорядження та цільового використання земельною ділянкою з кадастровим номером :05:000:2412 площею 5,3292 га за адресою: АДРЕСА_1 , зберігаючи за собою право власності на неї.

Згідно п.2.1. Емфітевт сплачує Власнику плату за безстрокове право володіння, розпорядження та користування земельною ділянкою у розмірі 201677,50 грн за весь термін емфітевтичного права, єдиною сумою, одноразово в період з дати державної реєстрації даного Договору протягом послідуючих за датою державної реєстрації 4-х місяців. Таким чином, термін сплати за емфітевтичне право з 30.04.2015 року по 30.08.2015 року.

Згідно з п.3.1. сторони домовились про те, що емфітевтичне право за цим договором встановлюється на безстроковий термін.

На порушення умов договору відповідач свої зобов`язання не виконав, ніякої плати на його користь не здійснив.

Зважаючи на те, що відповідач не виконав свій обов`язок щодо плати за емфітевтичне право в передбачений договором строк, позивач вказує, що він втратив довіру до відповідача, оскільки не отримав того, на що розраховував при укладенні договору. Внаслідок цього він бажає розірвати договір емфітевзису.

Оскільки договором передбачено можливість розірвання договору за взаємною згодою сторін, то 15.11.2019 року позивач відправив з Польщі до відповідача лист від 15.11.2019 року з наміром припинити договір емфітевзису. Разом з листом направив проект Додаткової угоди про припинення дії договору емфітевзису, запропонувавши підписати його відповідачу та надіслати йому як підтвердження розірвання договору за взаємною згодою.

В проекті Додаткової угоди пропонувалось розірвати договір емфітевзису з 01.12.2020 року (тобто через 1 рік ).

Однак розірвати договір емфітевзису відповідач відмовився, що підтверджується його дописами у Вайбер. Письмової відповіді про свою згоду на припинення договору емфітевзису відповідач не надав.

У зв`язку з тим, що відповідач добровільно, за взаємною згодою не хоче припинити дію договору емфітевзису, позивач вимушений звернутись до суду за розірванням договору в судовому порядку на підставі ч.2 ст.408 ЦК України.

Згідно ч.2 ст .408 Цивільного кодексу України якщо договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб укладено на невизначений строк, кожна із сторін може відмовитися від договору, попередньо попередивши про це другу сторону не менш як за один рік.

Згідно ч.2 ст.409 Цивільного кодексу України власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором.

Згідно ч.2 ст.410 Цивільного кодексу України землекористувач зобов`язаний вносити плату за користування земельною ділянкою, а також інші платежі, встановлені законом.

Позивач підкреслює, що Відповідач свої зобов`язання із внесення плати не виконав, однак користується земельною ділянкою вже 5 років.

Згідно з ч.2,3 ст.651 Цивільного кодексу договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Оскільки частиною 2 ст.408 ЦК України передбачено одностороння відмова від договору, чим я скористався у зв`язку з невиконанням відповідачем пункту 2.1. Договору, то вказаний договір підлягає розірванню.

Обґрунтовуючи вимогу про стягнення плати за користування земельною ділянкою за 2015-2020 роки, позивач посилається на таке. Оскільки в договорі відсутній розмір плати за кожен рік користування земельною ділянкою, а зазначена тільки загальна сума, то при розірванні договору належить стягнути з відповідача плату за фактичне користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення у розмірі мінімальних гарантій для власників земельних паїв, встановлених Указом Президента «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв) віл 02.02.2002 року № 92 /2002).

Таким чином, мінімальна плата за фактичне користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення протягом 2015 -2020 року становить 3% від вартості земельної ділянки ( 201677,50 гри - пункт 1.3. Договору) на рік:

2015 рік : 4028,03 грн (201677,50 грн х 3% х 243 дня/365днів)

2016 рік : 6050,33 грн (201677,50 грн х 3%)

2017 рік: 6050,33 грн

2018 рік :6050,33 грн

2019 рік :6050,33 грн

2020 рік : 6050,33 грн

Отже, за правомірне фактичне користування земельною ділянкою з відповідача, за рахунком позивача, належить стягнути 34279,68 грн.

Ухвалою судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 04.01.2021р прийнято заяву до розгляду, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

29.03.2021 р. відповідач надав відзив на позов. Проти позовних вимога ОСОБА_1 заперечує у повному обсязі та вважає їх не обґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. Вказує, що твердження позивача щодо не сплати йому плати за договором емфітевзису не відповідає дійсності. Після реєстрації договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 28.04.2015 року, який зареєстровано 30.04.2015 року, відповідач повністю розрахувався із позивачем протягом місяця, доказом чому є заповіт Позивача про передачу на випадок смерті спадкодавця даної земельної ділянки у власність відповідача. Також позивач передав відповідачу усі документи на земельну ділянку. Це відбувалось після повного розрахунку з ним у відповідності з договором.

Лише після того, як позивач виїхав до Польщі, вирішив вжити заходів щодо розірвання договору та стягнути з відповідача плату за користування земельною ділянкою.

Крім того, просить застосувати до вимог ОСОБА_1 в частині стягнення грошових коштів позовну давність

13.04.2021 року позивач надав відповідь на відзив, в якійвказує, що 05.11.2019 року він виявив своє бажання та скористався своїм правом розірвати договір емфітевзису, направивши відповідачу пропозицію підписати Додаткову угоду про розірвання договору через рік, тобто, з 01.12.2020 року.

Вважає, що з 01.12.2020 року його право відмовитись від договору емфітевзису порушене відповідачем, тому з цієї дати починає відлік строк позовної давності для захисту його порушеного права.

Наполягає на тому, що відповідач ніяких грошових коштів на виконання умов договору йому не передавав і ніяких доказів зворотньому той не надав.

Що стосується копії заповіту, наданого відповідачем, позивач зазначає, що заповіт є одностороннім невідплатним правочином, що виражає волю особи на розпорядження майном після смерті. Заповіт не може бути підтвердженням сплати будь-яких коштів.

Ухвалою судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28.01.2022р закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.

05.10.2023 року справу було передано до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2023 р. справу було передано за підсудністю до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області на підставі заяви позивача про передачу справи за місцем реєстрації позивача та відповідача.

Ухвалою судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29.01.2024 року справу передано за підсудністю до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська за місцем перебування відповідача.

Ухвалою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 04.03.2024 року справу передано до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області за місцем розташування земельної ділянки.

Ухвалою судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 28.05.2024 р. прийнято заяву до розгляду, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16.08.2024р закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Вищої ради правосуддя № 74 від 29.08.2024 територіальна підсудність судових справ Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з 02.09.2024 року визначено за Заводським районним судом міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

16 грудня 2024 року в провадження судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області Кузнєцової А.С. було передано вищезазначену цивільну справу.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області Кузнєцової А.С. справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду по суті.

Сторони на виклик до суду не з`явилися.

Позивач ОСОБА_1 про дату, час проведення судового засідання повідомлений належним чином відповідно до ст.ст.128,130 ЦПК України, 14.08.2024 року надавав суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, причини неявки невідомі, судом вжито максимальні заходи для його повідомлення про розгляд справи з дотриманням ст. ст. 128, 130 ЦПК України. Відповідачем неодноразово надавались заяви на відкладення розгляду справи, також було надано відзив на позовну заяву, в якій викладено позицію щодо позовних вимог.

Суд розглянув справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про день і час слухання справи, що відповідає положенням ст. ст. 128, 223 ЦПК України, з урахуванням поданої заяви про розгляд справи за відсутності сторони, що, в свою чергу, не порушує прав та обов`язків учасників судової справи.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Судом встановлено, що право власності позивача на спірну земельну ділянку належить йому на підставі - Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 5,3292 га за адресою: АДРЕСА_1 від 07.10.2011 р. (а.с. 11)

28.04.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про встановлення права користування земельною для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) (а.с.13-16).

Цей договір зареєстровано у Красноармійському міськрайонному управлінні юстиції Донецької області і відомості про нього внесені до Державного реєстру речових прав, що підтверджується Витягом з цього Реєстру (а.с.17-18).

Згідно з договором емфітевзису позивач передав Емфітевту (відповідачу) право володіння, користування, розпорядження та цільового використання земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:2412 площею 5,3292 га за адресою: АДРЕСА_1 , зберігаючи за собою право власності на неї.

Згідно п.2.1. Емфітевт сплачує Власнику плату за безстрокове право володіння, розпорядження та користування земельною ділянкою у розмірі 201677,50 грн за весь термін емфітевтичного права, єдиною сумою, одноразово в період з дати державної реєстрації даного Договору протягом послідуючих за датою державної реєстрації 4-х місяців. Таким чином, термін сплати плати за емфітевтичне право з 30.04.2015 року по 30.08.2015 року.

Згідно з п.3.1. сторони домовились про те, що емфітевтичне право за цим договором встановлюється на безстроковий термін.

Пунктом 5.1. Договору передбачається, у тому числі, право Власника вимагати від Емфітевта своєчасної сплати коштів за договором.

Розділом 7 Договору регламентується порядок припинення та розірвання Договору. Розірвання Договору на вимогу будь-якої сторони допускається лише за рішенням суду (пункт 7.3 Договору).

На порушення умов договору відповідач свої зобов`язання не виконав, ніякої плати на його користь не здійснив.

Оскільки договором передбачено можливість розірвання договору за взаємною згодою сторін, то 15.11.2019 року позивач відправив на адресу відповідача лист з наміром припинити договір емфітевзису. Разом з листом направив проект Додаткової угоди про припинення дії договору емфітевзису, запропонувавши підписати його відповідачу та надіслати йому як підтвердження розірвання договору за взаємною згодою (а.с.19).

В проекті Додаткової угоди пропонувалось розірвати договір емфітевзису з 01.12.2020 року (тобто через 1 рік ) (а.с.20).

Однак розірвати договір емфітевзису відповідач відмовився, що підтверджується його дописами у месенджері ОСОБА_3 (а.с.23-24). Письмової відповіді про свою згоду на припинення договору емфітевзису відповідач не надав.

Згідно копії Заповіту ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 від 25.05.2015 р. (а.с. 64), посвідченого Бородкіною Ю. В., секретарем виконкому Удачненської селищної ради Красноармійського району Донецької області,, реєстровий запис № 24, ОСОБА_1 заповідає на випадок своєї смерті спірну земельну ділянку ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Стаття 5 ЦПК встановлює, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

При цьому суд неухильно дотримується принципів змагальності і диспозитивності судового процесу, закріплених статтями 12 та 13 ЦПК, згідно з якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, і несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справу в межах заявлених стороною вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Керуючись приписами статті 89 ЦПК, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка доказів здійснюється на принципах їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази з дотриманням вимог вищенаведених правових норм, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у повному обсягу, виходячи з наступного.

Щодо вимоги про розірвання договору емфітевзису

Заявляючи вимогу про розірвання договору емфітквзису, позивач виходить з того, що діючою на момент подання позову редакцією частини 2 статті 408 Цивільного кодексу (Строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб) передбачалось, що якщо договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб укладено на невизначений строк, кожна із сторін може відмовитися від договору, попередньо попередивши про це другу сторону не менш як за один рік. (На підставі Закону № 1423-IX від 28.04.2021 р. частину другу статті 408 ЦКУ виключено).

Також позивач виходить з положень статті 651 ЦКУ (Підстави для зміни або розірвання договору), зокрема, з її частини другої, відповідно до якої договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Оцінюючи позиції сторін на предмет відповідності їх вимогам закону, суд виходить з того, що договір емфітевзису є найбільш захищеним від претензій збоку будь-кого, навіть з боку власника земельної ділянки.

Це обумовлено особливим характером предмету такого договору. На підставі договору емфітевзису виникає окреме речове право, яким користувач може вільно розпоряджатися. Користувач земельної ділянки за таким договором може використовувати землю як актив ? продати, подарувати право користування, взяти кредит під нього та інше. При зміні власника земельної ділянки договір емфітевзису не втрачає свою силу, його права та обов`язки переходять до нового власника. Емфітевзис, як речове право, може передаватися землекористувачем у суборенду, спадок, в заставу, або ж як внесок у статутний фонд юридичної особи.

Ці особливості договору емфітевзису роблять його самостійним цивільно-правовим правочином, який не можна ототожнювати з договором оренди земельної ділянки. Стосовно цього виду договорів законодавством встановлені спеціальні норми, що регламентують підстави припинення право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Так, стаття 412 ЦКУ встановлює, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі:

1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача;

2) спливу строку, на який було надано право користування;

3) викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю.

А частина друга цієї норми передбачає, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

Частина 9 статті 102-1 Земельного кодексу України встановлює, що право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) та право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) припиняються в разі:

1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача;

2) спливу строку, на який було надано право користування;

3) відчуження земельної ділянки приватної власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

3-1) прийняття уповноваженим органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування рішення про використання земельної ділянки державної чи комунальної власності для суспільних потреб;

4) невикористання земельної ділянки для забудови в разі користування чужою земельною ділянкою для забудови протягом трьох років;

5) припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів емфітевзису та суперфіцію, укладених у рамках такого партнерства);

6) за згодою сторін договору емфітевзису, суперфіцію;

7) примусове відчуження земельної ділянки відповідно до статті 14-1 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану".

На відміну від статті 102-1 ЗКУ стаття 141 цього Кодексу регламентує загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, а не земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Тому ця стаття ЗКУ не може бути застосована для врегулювання правовідносин між сторонами у справі.

У постанові від 20.01.2025 року в аналогічній справі №390/25/22 Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду дійшла висновків, щодо певних особливостей припинення емфітевзису як речового права.

Так, ОП КЦС ВС зазначила, що загальні умови та підстави розірвання договору, які визначені у гл. 53 ЦК України, зокрема, у разі істотного порушення договору другою стороною (ч. 2 ст. 651 ЦК України), як і загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені у ст. 141 ЗК України, не можуть застосовуватися для встановлення наявності підстав для припинення емфітевзису як права речового, якщо інше прямо не передбачено законом для емфітевзису.

Також ВС підкреслив, що самостійність і незалежність емфітевзису від договору, яким він був встановлений, зумовлює ще одну особливість існування емфітевзису як речового права може бути уражене лише недійсністю такого договору, розірвання ж його наслідків у вигляді припинення емфітевзису не матиме.

У вказаній постанові звертається увагу на те, що норми ЦК України та ЗК України не містять положень, за яких систематичне невнесення емфітевтом плати за користування чужою земельною ділянкою (незалежно від розміру такої плати) визнавалося б спеціальною підставою для припинення емфітевзису, як до прикладу це стосується систематичної несплати земельного податку або орендної плати (пункт «д» статті 141 ЗК України).

Узагальнюючи багаточисельну практику розгляду Верховним Судом України та Верховним Судом цивільних справ цієї категорії ОП КЦС ВС зробила такий висновок: «По своїй суті емфітевзис - це речове, довгострокове, відчужуване та успадковуване право володіння та користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Емфітевзис є правом абсолютним, не просто речовим правом на земельну ділянку, а одним із найбільш міцних прав після права власності. Емфітевзис постає в історії приватного права та цивілістичній доктрині як найбільш повне обмежене речове право на сільськогосподарські землі, поступаючись у цьому аспекті лише праву власності. Емфітевзис як речове право на чуже майно стає відносно самостійним і незалежним від договору, яким він встановлений. Тлумачення статті 412 ЦК України та частини дев`ятої статті 102-1 ЗК України дає підстави для висновку, що емфітевзис, як один із найбільш міцних речових прав після права власності, може бути припинений за рішенням суду та лише у випадках і з підстав, встановлених законом. Підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису. Загальні умови та підстави розірвання договору, які визначені у главі 53 ЦК України, зокрема, у разі істотного порушення договору другою стороною (частина друга статті 651 ЦК України), як і загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, які визначені у стаття 141 ЗК України, не можуть застосовуватися для встановлення наявності підстав для припинення емфітевзису, як права речового, якщо інше прямо не передбачено законом для емфітевзису. Належним способом захисту прав особи у зв`язку з несплатою за користування земельною ділянкою по договору про встановлення емфітевзису є стягнення боргу, тобто примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України)».

Щодо вимоги про стягнення плати за користування земельною ділянкою за 2015-2020 роки

Пунктом 2.1. Договору емфітевзису від 28.04.2015 р. встановлено, що Емфітевт сплачує Власнику плату за безстрокове право володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою суму в розмірі нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 201677,50 грн., за весь термін емфітевтичного права єдиною сумою одноразово в період з дати державної реєстрації даного договору протягом наступних 4-х місяців.

Стягнення плати за кожний рік не передбачено договором від 28.04.2015 р.

Відповідно до статті 629 ЦКУ договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 3 статті 13 ЦПК встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Це стосується й обрання способу захисту своїх прав.

У вищевказаній постанові від 20.01.2025 року у справі №390/25/22 Об`єднана Палата Касаційного цивільного суду Верховного Суду зробила висновок про те, що належним способом захисту прав особи у зв`язку з несплатою за користування земельною ділянкою по договору про встановлення емфітевзису є стягнення боргу, тобто примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Заявлена позивачем вимога про стягнення щорічної оплати є зміною умов договору, яка може бути встановлена за взаємною угодою сторін або у судовому порядку. Позивач при зверненні до суду такої вимоги не заявляв, у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню.

Таким чином, позивачем обраний невірний спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки розірвання договору емфітевзису не припиняє існування самого емфітевзису, тобто, права користувача-емфітента надалі користуватися земельною ділянкою. А порядок оплати права користування земельною ділянкою встановлений пунктом 2.1. договору від 28.04.2015 р. і не змінений ані за згодою сторін, ані у судовому порядку.

Позивач може заявити вимогу про виконання умов договору згідно досягнутій сторонами умови, закріпленій у пункті 2.1. Договору.

Щодо застосування строку позовної давності

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2010 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не одночасно застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) та інших.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що обидві сторони заявили вимогу про стягнення на їх користь понесених витрат: позивач в частині сплаченого судового збору, відповідач плати за надання правової допомоги з підготовки Відзиву на позов у розмірі 1000,0 грн

Стаття 133 Цивільного процесуального кодексу визначає види судових витрат, які складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до складу яких входять витрати на професійну правничу допомогу;

Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 цієї статті Кодексу передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У частині 4 статті 137 ЦПК говориться, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно до статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача.

З урахуванням результатів розгляду справи і наведених правових норм, що регламентують розподіл судових витрат, суд приходить до висновку, що клопотання відповідача про стягнення з позивача витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 1000,0 грн. є обґрунтованим і підтверджується наданими документами (договір про надання правової допомоги, акт №1, №2 за договором про надання правової допомоги).

На підставі викладеного, керуючись ст., ст. 2, 4, 5, 12, 13, 89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) та стягнення з відповідача грошових коштів за користування земельною ділянкою - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп. витрати на надання правової допомоги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Дніпровського апеляційного суду.

Дата складення повного судового рішення 09.12.2025 року.

Відомості про учасників справи відповідно до п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

позивач ОСОБА_1 , РНОКГПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; Адреса для листування: АДРЕСА_3 );

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: 85331, с. Новосергіївка Удачненської селищної ради Покровського району Донецької області)

Суддя А.С. Кузнєцова