АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2025 року

м. Чернівці

справа № 722/1520/23

провадження № 22-ц/822/1058/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Кулянди М.І.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

за участю секретаря Скулеби А.І.,

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 17 березня 2025 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Суський О. І.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про встановлення фактів та стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 05 грудня 2015 року позивачем передано ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США з встановленням процентів від суми позики у розмірі 12 % річних. 06 травня 2016 року позивачем передано відповідачці у позику грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США з встановленням процентів від суми позики у розмірі 12% річних.

Позивач зазначав, що договори позики у письмовій формі не укладалися. Під час передачі даних грошових коштів позивач діяв під впливом обману, оскільки відповідачка не мала наміру їх повернути і саме тому відмовилася від складання письмового договору (надання розписки) на підтвердження укладених договорів позики. Однак, свою відмову у складанні письмових договорів (наданні розписок) відповідачка під час отримання грошових коштів мотивувала своєю репутацією, посадою та особистими зв`язками, а також переконуючи позивача, що борг буде повернуто на його першу вимогу і без укладення договору у письмовій формі (наданні письмових розписок).

Після отримання вищезазначених грошових коштів і до квітня 2018 року ОСОБА_2 особисто сплачувала позивачу відсотки за користування отриманими грошовими коштами. Однак, після весілля доньки відповідачки ОСОБА_2 припинила сплату відсотків за користування грошовими коштами отриманими від позивача та почала уникати будь-якого спілкування з ним.

27 липня 2020 року позивач звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення боргу. Між ними у присутності матері позивача відбулася розмова, під час якої відповідачка підтвердила обставину отримання нею позик на суму 10 000 доларів США та зобов`язалась повернути грошові кошти 30 липня 2020 року. Дана розмова була записана особисто позивачем на його мобільний телефон.

30 липня 2020 року борг позивачу повернуто не було, тому 03 серпня 2020 року між ними, у присутності матері позивача, відбулася розмова, в якій відповідачка знову підтвердила обставину отримання нею грошових коштів та сплату відсотків. При цьому, особисто передала позивачу 1 100 доларів США, як відсотки за користування грошовими коштами, за період з квітня 2018 року по 2020 рік. Дана розмова також була записана особисто позивачем на його мобільний телефон.

31 липня 2020 року позивач подав до ГУНП в Чернівецькій області заяву про внесення відомостей до ЄРДР з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 та погроз її чоловіка (зареєстрована 07 серпня 2020 року до інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» в Сокирянському відділі поліції за № 2597).

З відповіді ГУНП в Чернівецькій області від 14 серпня 2020 року № 3-64/123/02/44-20 вбачається, що в ході перевірки було встановлено, що з 2015 року позивач добровільно позичив ОСОБА_2 грошові кошти в іноземній валюті на загальну суму 10 000 доларів США. При цьому, жодних письмових угод з ОСОБА_2 не укладалося. Крім того, з довідки про перевірку по факту звернення ОСОБА_1 від 07 серпня 2020 року ITC ІПНП №2597, складеної 11 серпня 2020 року старшим ДОП СП Сокирянського ВП Кельменецького ВП ГУНП в Чернівецькій області лейтенантом поліції С. Матковським, вбачається, що вказаним працівником поліції було встановлено наступні обставини: «... починаючи з грудня 2015 року ОСОБА_1 добровільно позичив ОСОБА_2 грошові кошти в іноземній валюті, які склали в сумі 10 000 доларів США. При цьому, жодних письмових угод з ОСОБА_2 не укладалося, умови повернення коштів не встановлено. Декілька разів ОСОБА_2 надавала ОСОБА_1 відсоток за користування грошима, однак із 2018 року припинила виплату коштів. 27 липня 2020 року ОСОБА_2 пообіцяла, що до 30 липня 2020 року поверне частину боргу, однак своєї обіцянки не дотримала. 03 серпня 2020 року ОСОБА_4 повернула частину боргу в сумі 1 100 доларів США ОСОБА_1 . Також ОСОБА_1 повідомив, що 28 липня 2020 року на його мобільний телефон зателефонував ОСОБА_5 та в телефонній розмові почав погрожувати йому фізичною розправою, але реальних дій щодо здійснення своїх намірів не мав».

Позивач зазначав, що 27 липня 2020 року між сторонами було визначено остаточну дату повернення боргу ОСОБА_2 30 липня 2020 року та 03 серпня 2020 року.

Відповідачкою було повернуто позивачу ОСОБА_1 1 100 доларів США, в рахунок погашення заборгованості зі сплати відсотків за користування позикою за період з квітня 2018 року по 2020 рік.

Позивач вважав, що має право на стягнення з відповідачки 3% річних від простроченої суми, що становить на дату подання позову до суду 900,48 доларів США, виходячи з наступного розрахунку:

за період з 02 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року 10 000 доларів США х 3% : 100% х 152днів : 366 днів у році = 124,59 доларів США;

за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року 10 000 доларів США х 3% : 100% х 365 днів : 365 днів у році = 300 доларів США;

за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року 10 000 доларів США х 3% : 100% х 365 днів : 365 днів у році = 300 доларів США;

за період з 01 січня 2023 року по 02 серпня 2023 року 10 000 доларів США х 3% : 100% х 214 днів : 365 днів у році = 175,89 доларів США.

Таким чином, з відповідачки ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь позивача ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, а також 3 % річних нарахованих на основну суму боргу у доларів США, починаючи з 02 серпня 2020 року по дату фактичного виконання судового рішення. При цьому, оскільки відповідачка відмовлялася укладати договори позики у письмовій формі (надавати розписки) на підтвердження фактів передачі грошових коштів, враховуючи неефективність процедури звернення позивача до правоохоронних органів щодо протиправних дій відповідачки, доцільним та ефективним способом захисту його порушених майнових прав є заявлення позовних вимог про встановлення фактів передачі 15 грудня 2015 року та 06 травня 2016 року ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі по 5 000 доларів США ОСОБА_2 та користування ними без оформлення письмових договорів, а також стягнення з відповідачки на користь позивача отриманих нею грошових коштів у сумі 10 000 доларів США та 3 % річних нарахованих на дану суму в доларах США, починаючи з 02 серпня 2020 року і по дату фактичного виконання судового рішення.

Позивачем вживалися заходи досудового врегулювання цього спору, а також 12 липня 2023 року на адресу відповідачки ОСОБА_2 була направлена письмова досудова вимога, яка отримана особисто нею 13 липня 2023 року.

ОСОБА_1 просив:

встановити факт передачі 15 грудня 2015 року ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 5 000 доларів США ОСОБА_2 у позику, а також користування ними без оформлення письмового договору;

встановити факт передачі 06 травня 2016 року ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 5 000 доларів США ОСОБА_2 у позику, а також користування ними без оформлення письмового договору;

стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, а також 3% річних нарахованих на цю суму в доларах США, починаючи з 02 серпня 2020 року по дату фактичного виконання судового рішення та понесені ним судові витрати у розмірі 9 986,30 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області в складі судді Суського О. І. від 17 березня 2025 року:

позов ОСОБА_1 задоволено;

встановлено факт передачі 15 грудня 2015 року ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 5 000 доларів США ОСОБА_2 у позику, а також користування ними без оформлення письмового договору;

встановлено факт передачі 06 травня 2016 року ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 5000 доларів США ОСОБА_2 у позику, а також користування ними без оформлення письмового договору;

стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, а також 3% річних нарахованих на дану суму в доларах США, починаючи з 02 серпня 2020 року по дату постановлення судового рішення;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що повернення боргу без розписки є складним процесом, особливо коли відсутні письмові докази про існування зобов`язання. Доказами при стягненні боргу без розписки можуть бути: листування та переписки сторін; голосові повідомлення та записані розмови; покази свідків; звернення до поліції тощо.

Так, судом було досліджено досудову вимогу про повернення боргу у розмірі 10 000 доларів США в строк до 28 липня 2023 року, та внаслідок незаконних дій відповідача, позивачем будуть понесені судові витрати, а саме сплата судового збору та витрати на правову допомогу. Із дослідженого судом речового доказу, а саме мобільного телефону Galaxy НОМЕР_1 , номер моделі SM-J730F, серійний номер RF8J93E7NSD та відтворено звукозаписи розмов між позивачем та відповідачем записаних 27 липня 2020 року та 30 липня 2020 року, дані розмови були також підтверджені допитаними свідками по цій справі. Враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що відповідач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог позивача. Таким чином, при зверненні до суду з позовом, саме на позивача покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог.

Враховуючи аналіз вказаних норм законодавства суд обґрунтовано взяв до уваги заяву позивача про внесення відомостей до ЄДДР, довідку перевірки по факту звернення позивача ІТС ІПНП № 2597 від 07 серпня 2020 року, досудову вимогу, пояснення свідків, а також звукозапис розмов з особистого мобільного телефону ОСОБА_1 та на підставі них встановив факт існування спірних правовідносин.

Судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму грошових коштів в розмірі 10 000 доларів США та встановити факт їх передачі відповідачу ОСОБА_2 15 грудня 2015 року та 06 травня 2016 року. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству;

Щодо стягнення 3% річних від простроченої суми боргу, суд зазначив, що згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає саме зазначена сума. Позовні вимоги про стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню з урахуванням розрахунків здійснених позивачем в сумі 900,48 доларів США.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційну скаргу

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушення норм матеріального та процесуального права, як наслідок оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим.

Вказує, що факт існування між сторонами спірних правовідносин суд встановив на підставі заяви позивача про внесення відомостей до ЄРДР, довідки перевірки по факту звернення позивача ІТС ІПНП №2597 від 07 серпня 2020 року, досудової вимоги, пояснень свідків та звукозапису розмов з особистого мобільного телефону позивача.

Зазначає, що вищевказані докази є недостовірними, оскільки на їх підставі не можна встановити обставини виникнення між сторонами правовідносин, що випливають із договору позики. При цьому факт укладення договору позики має бути підтверджений певними засобами доказування, які передбачені ЦК України, зокрема розпискою, та не може підтверджуватися іншими засобами доказування, такими як заява про кримінальне правопорушення або довідки про результати перевірки за фактом звернення, а тому зазначені докази є недопустимими.

Беручи до уваги пояснення свідків під час встановлення факту передачі позивачем відповідачці грошових коштів у позику суд не врахував, що свідок ОСОБА_6 є дружиною позивача, а ОСОБА_7 матір`ю позивача, а отже близькими родичами останнього та прямо заінтересованими у результаті розгляду справи, і надали суду покази аналогічні змісту позовної заяви, що ставить під сумнів їхню об`єктивність та неупередженість, а відтак і достовірність показів свідків. Враховуючи встановлену ЦК України вимогу щодо письмової форми вчинення правочину, покази свідків не можуть підтверджувати факт укладення договору позики та його умови, що свідчить про їх недопустимість.

Дослідивши речовий доказ, а саме мобільний телефон Galaxy НОМЕР_1 , номер моделі SM-J730F, серійний номер НОМЕР_2 , суд відтворив звукозаписи, з яких встановив, що на них зафіксована розмова між позивачем та відповідачкою, які мали місце 27 липня 2020 року та 30 липня 2020 року. Проте, з рішення суду не вбачається, в який спосіб та за якими ознаками суд ідентифікував учасників розмови, та встановив, що одним з них є відповідачка. Суду безпосередньо не відомо як звучить голос відповідачки, адже остання брала участь у справі не особисто, а через свого представника. Фактично висновок про те, що на звукозаписі зафіксовано розмову позивача та відповідача, є припущенням.

З огляду на вказане, надані позивачем та досліджені судом речовий доказ та звукозаписи на ньому є неналежними доказами, оскільки не доведено їх відношення до предмета доказування. Вважає, що такі докази не мали братися судом до уваги при ухвалення оскаржуваного рішення.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідач не надав будь-яких належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог позивача. Разом з цим суд в порушення принципу змагальності, безпідставно переклав тягар доведення обставин на відповідачку та фактично бездоказово презюмував виникнення в останньої зобов`язання за договором позики.

Вказує, що факт передачі відповідачці у позику 15 грудня 2015 року та 06 травня 2016 року позивачем грошових коштів у сумі 10 000 доларів США, а також користування ними без оформлення письмового договору, який суд визнав встановленим, є недоведеним. А відтак відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача грошових коштів.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідачки на його користь грошових коштів у сумі 10 000 доларів США, а також 3% річних, нарахованих на дану суму в доларах США починаючи з 02 серпня 2020 року по дату фактичного виконання судового рішення. Однак, суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, внаслідок чого безпідставно задовольнив вимоги позивача про стягнення 3% річних, нарахованих у період дії воєнного стану.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанцій

Відповідно до копії довідки перевірки по факту звернення ОСОБА_1 ІТС ІПНП №2597 від 07 серпня 2020 року, складеної 11 серпня 2020 року старшим ДОП СП Сокирянського ВП Кельменецького ВП ГУНП в Чернівецькій області лейтенантом поліції Матковським М., вбачається, що під час перевірки за вказаним зверненням, починаючи з 2015 року ОСОБА_1 добровільно позичив ОСОБА_2 грошові кошти в іноземній валюті, які склали в сумі 10 000 доларів США. При цьому жодних письмових угод з ОСОБА_2 не укладалося, умови повернення коштів не встановлено. Декілька разів ОСОБА_2 надавала ОСОБА_1 відсоток за користування грошима, однак із 2018 року припинила виплату коштів. 27 липня 2020 року ОСОБА_2 пообіцяла, що до 30 липня 2020 року поверне частину боргу, однак своєї обіцянки не дотримала. 03 серпня 2020 року ОСОБА_4 повернула частину боргу в сумі 1 100 доларів США ОСОБА_1 (том 1, а. с. 20).

31 липня 2020 року позивач подав до ГУНП в Чернівецькій області заяву про внесення відомостей до ЄРДР з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 та погроз її чоловіка (зареєстрована 07 серпня 2020 року в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» в Сокирянському відділі поліції за № 2597) (том 1, а. с. 22).

13 липня 2023 року ОСОБА_1 направлено вимогу ОСОБА_2 про повернення боргу у сумі 10 000 доларів США у строк до 28 липня 2023 року (том 1, а. с. 27-34).

17 серпня 2023 року ОСОБА_2 подано до Дністровського районного відділу поліції № 1 ГУНП в Чернівецькій області заяву про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення за частиною першою статті 189 КК України за фактом вимагання чужого майна з погрозою насильства (том 1, а. с. 116-117).

Постановою Дністровського районного відділу поліції № 1 ГУНП в Чернівецькій області від 16 жовтня 2023 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 00000257 від 05 вересня 2023 року за заявою ОСОБА_2 , закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення) (том 1, а. с. 119-124).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Щодо позовної вимоги про встановлення факту передачі коштів.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) зроблено висновок, що:

«ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи).

Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду. Відносини виникли з приводу збирання й оцінки на предмет належності та допустимості доказу, отриманого у кримінальному провадженні. Тому розгляд заявлених вимог як позовних не може відбуватися за правилами жодного виду судочинства. Доводити недостовірність інформації, зафіксованої у довідці, протиправність складання останньої, неналежність і недопустимість доказів позивач має у кримінальному провадженні на відповідній стадії кримінального процесу, а не заявляючи позовні вимоги до органу, в якому працює інспектор, і до самого інспектора (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 808/3230/17 за позовом ЗОКЛ до ДАС про визнання протиправними дій ДАС з виділення інспектора ДАС, який є одним із відповідачів у справі № 333/6816/17, для участі у кримінальному провадженні № 0000048 як спеціаліста з метою перевірки дотримання ЗОКЛ законодавства під час закупівель медичного транспорту й обладнання).

Приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45)).

Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою. Відсутність у позивача юридичної можливості спростувати інформацію, відображену у довідці, поза межами кримінального процесу є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм процесуального права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. Остання досягається гарантуванням того, що аргументи позивача про недостовірність відповідної інформації має перевірити суд у кримінальному провадженні, в якому дані, зафіксовані у довідці, є доказом».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що:

«обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має бути ефективним, тобто призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб. Втім, нотаріальна дія з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів є одномоментною та не має самостійного значення, оскільки завершується виданням свідоцтва. Тому оскарження нотаріальної дії з його видачі не дозволить ефективно захистити та відновити права позивача.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини другої статті 122 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду; пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини другої статті 205 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду; пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30)). Аналогічний висновок Велика Палата Верховного Суду зробила і щодо словосполучень «позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 109 КАС України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду; пункт 1 частини першої статті 170 КАС України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) та «справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 157 КАС України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду; пункт 1 частини першої статті 238 КАС України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) (постанови від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42 і 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункт 34), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 20)).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що позовну вимогу про те, щоби визнати незаконною нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, не можна розглядати за правилами будь-якого судочинства. Тому висновки судів першої й апеляційної інстанцій, як і відповідні доводи позивача, наведені у його касаційній скарзі, про можливість розгляду цього спору за правилами цивільного судочинства є помилковими.

Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що Господарський суд Львівської області визнав недійсними прилюдні торги, протокол від 16 серпня 2013 року й акт від 22 серпня 2013 року, та зауважує, що порушене чи оспорюване право або інтерес зазвичай мають бути ефективно захищені в одному судовому процесі та в одному виді судочинства. Відсутність юридичної можливості використати для захисту права чи інтересу позивача вимогу визнати незаконною нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів за наявності іншого ефективного способу захисту є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права».

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

У відзиві відповідач викладає заперечення проти позову (частина перша статті 178 ЦПК України).

Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (абзац 1 частини першої статті 218 ЦК України).

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (абзац 2 частини першої статті 218 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Факт передачі грошових коштів у позику та користування ними без оформлення письмового договору, за відсутності письмового договору позики чи розписки на його підтвердження, складають предмет доказування для позивача при стягненні боргу, та не бути предметом окремого позову. Відсутність у позивача юридичної можливості пред`явити позов про встановлення факту передачі грошових коштів у позику та користування ними без оформлення письмового договору позики чи розписки на його підтвердження є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм процесуального права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. Остання досягається гарантуванням того, що аргументи позивача факту про передачу грошових коштів у позику та користування ними без оформлення письмового договору позики чи розписки на його підтвердження має перевірити суд при розгляді позову про стягнення коштів. Тому не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом про встановлення факту передачі грошових коштів у позику та користування ними без оформлення письмового договору і такі позови не підлягають судовому розгляду.

З урахуванням наведеного, вимоги позивача про встановлення факту передачі коштів, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства, а тому слід закрити провадження у справі у вказаній частині.

Щодо позовних вимог про стягнення коштів

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно частини 4 статті 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином. Після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

В постанові ВСУ від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Відповідно до висновку ВС у постанові від 05 вересня 2018 року у справі №756/8630/14-ц, ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений ВС у постанові від 08 квітня 2021 року у справі №500/1755/17.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказував на те, що між сторонами у справі було укладено усний договір позики, згідно якого позивач 15 грудня 2015 року на прохання ОСОБА_2 передав їй грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США з встановленням процентів від суми позики у розмірі 12% річних, а остання прийняла ці кошти.

06 травня 2016 року було укладено другий усний договір позики, згідно якого позивач передав відповідачці грошові кошти у розмірі 5000 доларів США з встановленням процентів від суми позики у розмірі 12% річних, а остання прийняла ці кошти.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова ВС від 22 квітня 2021 року у справі №904/1017/20).

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За приписами ч.1-3 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «;Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

Оскільки матеріали справи не містять ні розписки позичальника, ні іншого документу, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми в якості позики, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Як вбачається з заяви ОСОБА_1 від 31 липня 2020 року до ГУНП в Чернівецькій області остання була зареєстрована 07 серпня 2020 року в ІПНП в Сокирянському ВП за № 2597 та згідно листа ГУНП в Чернівецькій області від 14 серпня 2020 року N?3-64/123/02/44-20, було проведено перевірку за фактом звернення позивача та встановлено відсутність в події ознак кримінального правопорушення.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Такого судового рішення матеріали справи не містять, а тому вказані вище докази стосовно звернення позивача до правоохоронних органів як кожен окремо, так і в своїй сукупності, не дають змоги встановити факт наявності між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики, отже є неналежними.

Близький за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 10 квітня 2025 року у справі № 755/5942/20.

В зв`язку з цим, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що матеріали вказаного кримінального провадження свідчать про укладення договору позики між сторонами, оскільки, за заявою позивача, не було відкрито кримінальне провадження.

Також колегія суддів, погоджується з доводами апеляційної скарги проте, що досудова вимога є неналежним доказом укладення між сторонами договору позики, оскільки на її підставі не можна встановити, чи дійсно між сторонами були укладені договори позики та чи відбулася передача грошових коштів у сумі, про яку зазначає позивач. Вказана вимога свідчить лише про особисте суб`єктивне волевиявлення позивача та не підтверджує будь-якого обов`язку відповідачки з повернення грошових коштів.

Оскільки позивачем не доведено факт укладення договору позики між сторонами, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідачки на користь позивача грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США, а також 3% річних, нарахованих на цю суму в доларах США, починаючи з 02 серпня 2020 року по дату фактичного виконання судового рішення не підлягають задоволенню, так як вказані вимоги є похідними від вимоги про встановлення факту передачі коштів.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини цієї постанови вбачається, що суд прийшов до висновку про відмову у позові.

З квитанції № 6934-5052-4576-0139 від 23 квітня 2025 року вбачається, що ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги сплатила судовий збір у розмірі 4 783 гривень 56 копійок.

Отже, судовий збір у вказаному розмірі підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Також за результатами розгляду цієї справи у суді апеляційної інстанції підлягають розподілу понесені ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відшкодування судових витрат повинно здійснюватися відповідно до умов, підстав та у порядку, передбаченому Главою 8 Розділу I ЦПК України.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з тим, у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до вказаної норми закону під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку /дії / бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Колегія суддів звертається до правової позиції, зазначеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, у якій Велика Палата зробила наступні висновки.

Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Тому враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.

З наданих до суду документів вбачається, що правова допомога відповідачці у суді апеляційної інстанції надавалася адвокатом Поляком П. П. на підставі договору про надання правничої допомоги від 18 липня 2023 року та ордеру серії СЕ №1105789 від 27 лютого 2025 року.

Разом із апеляційною скаргою подано розрахунок вартості послуг, наданих у зв`язку із розглядом справи та акт виконання робіт за договором про надання правової допомоги від 13 квітня 2025 року, з якого слідує, що понесені витрати на правову допомогу становлять 15 000 гривень.

Також адвокатом Поляком П. П на підтвердження понесених відповідачкою витрат на правничу допомогу подано квитанції до прибуткового касового ордеру від 14 квітня 2025 року та від 23 квітня 2025 року про оплату 10 000 гривень та 5 000 гривень за надані послуги з правничої допомоги відповідно.

Представником позивача подано клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги понесених відповідачкою.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому, колегія суддів вважає, що з урахуванням того, що публічний інтерес до справи відсутній, справа належить до категорії незначної складності, а визначений розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню з позивача на користь відповідача, в сумах які просить відповідач, в рамках цієї справи, є неспівмірним та суперечить критеріям їх дійсності, необхідності та розумності.

За таких обставин, апеляційний суд, взявши до уваги заперечення представника ОСОБА_1 , співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також критерії обґрунтованості й пропорційності, дійшов висновку про наявність підстав для зменшення витрат на професійну правничу допомоги у суді апеляційної інстанції з 15 000 гривень до 10 000 гривень що відповідає принципу справедливості і балансу інтересів сторін спору.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 25 квітня 2023 року у справі № 760/15657/21.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у сумі 10 000 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 17 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту передачі коштів.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 4 783 (чотири тисячі сімсот вісімдесят три) гривні 56 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у сумі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена- 10 грудня 2025 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: І.Б. Перепелюк

І.М. Литвинюк