Ухвала

11 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 159/7681/24

провадження № 61-12949ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3 , який був чоловіком відповідачки ОСОБА_2 . При житті спадкодавець ОСОБА_3 заповіт не складав, тому спадкування відбувалося за законом. Після смерті спадкодавця позивач, як спадкоємець першої черги за законом, прийняв спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини. Мати позивача - відповідачка ОСОБА_2 , дружина спадкодавця, від належної частки спадщини відмовилася у законодавчо визначений строк. Інші спадкоємці за законом першої черги відсутні, позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за законом після смерті спадкодавця.

До складу спадщини ввійшло право власності на: квартиру АДРЕСА_1 ; транспортний засіб марки ВАЗ 21063, 1989 року випуску; грошові заощадження в готівковій формі в сумі 70 000 євро та 60 000 дол. США.

Для оформлення спадкових прав позивач ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса. В цей час відбувається оформлення спадщини на квартиру та автомобіль.

Постановою нотаріуса від 16 вересня 2024 року № 216/02-14 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на грошові кошти в готівковій формі в сумі 70 000 євро та 60 000 дол. США, оскільки не подано документи необхідні для вчинення нотаріальної дії, рекомендовано звернутись до суду.

Позивач вказував, що грошові заощадження при житті належали спадкодавцю ОСОБА_3 , про що було відомо як йому так і його матері. Батько все життя накопичував основні кошти, не робив дороговартісні придбання, оскільки планував мати постійну фінансову підтримку на випадок хвороби. Можливість створення грошових заощаджень у спадкодавця була, він з 1984 року по 2024 рік був працевлаштований, додатково з 2000 року по 2016 рік здійснював підприємницьку діяльність. За життя спадкодавцем та його дружиною не придбалась нерухомість, квартиру у м. Ковелі їхня сім`я набула згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Крім того, дружина спадкодавця теж постійно була працевлаштована. За таких обставин за життя спадкодавцю вдалось накопичити грошові заощадження в сумі 70 000 євро та 60 000 дол. США. Вказані заощадження спадкодавець зберігав вдома і не відкривав рахунок банківського вкладу через недовіру до банківської системи.

Після смерті батька позивач хотів успадкувати в нотаріуса все спадкове майно, в тому числі і грошові заощадження. Через відсутність правовстановлюючих документів на готівкові грошові кошти позивач змушений звертатись до суду для захисту своїх майнових прав.

Позивач посилається на норми ЦК України, Податкового Кодексу України, зазначаючи, що законодавче не врегульоване особливості спадкування готівкових коштів, які зберігаються самостійно людиною, в той же час, законодавством не заборонено зберігати грошові цінності самостійно поза банківськими установами, як у гривні як і в валюті. Після смерті спадкодавця він бажає зберігати спадщину у виді грошових заощаджень в банківській установі. Оскільки банки є суб`єктами первинного фінансового моніторингу, позивачу необхідно надати підтвердження джерела отримання коштів, а саме свідоцтво про право на спадщину, рішення суду про визнання права власності в порядку спадкування. Зазначає, що його спадкове право підлягає визнанню в судовому порядку, оскільки за відсутності документу, що посвідчує право власності спадкодавця на грошові кошти, він позбавлений можливості реалізувати це право безпосередньо в нотаріуса і розпоряджатись вказаними коштами.

ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на грошові заощадження в готівковій формі 70 000 євро та 60 000 дол. США в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року, в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що:

позивачем належними та допустимими доказами не доведено обставин викладених у позові та предмета позову, так як для спадкування необхідний об`єкт спадкування, який виступає у вигляді рухомого, не рухомого майна, транспортних засобів, активів, прав та обов`язків, будівельних матеріалів, грошових коштів, тобто успадкувати можливе лише те, що існує. Позивачем не доведено взагалі факт існування грошових заощаджень у вигляді 70000 євро та 60 000 дол. США, законне джерело їх походження, враховуючи розмір доходу померлого та його дружини відповідача по справі, наявність записів про виплати по безробіттю відповідача, необхідність понесення розумних необхідних витрат протягом життя на трьох осіб для придбання продуктів харчування, одягу, взуття, предметів необхідного вжитку, лікування, оплату комунальних послуг, обслуговування транспортного засобу. Акт прийому-передачі суд як доказ оцінює критично, так як позивач та відповідач зацікавлені в закріплені в передбачений законодавством спосіб законність походження грошових коштів;

позивачем, відповідачем суду не надано жодного належного доказу здійснення операції по купівлі валюти євро та дол.. Враховуючи робочу спеціальність померлого, бухгалтер, відсутні нотатки щодо ведення контролю за розміром та сумою заощаджень. Крім того, згідно пояснень відповідача вона повідомила, що вона самостійно визначила саме цей розмір грошових заощаджень, як частку сина на спадщину, тобто належність померлому спадкодавцю грошових заощаджень саме в розмірі 70 000 євро та 60 000 дол. США не доведено. На думку суду позивачем, за ініціативою відповідача штучно створено спір, суд не вбачає порушення прав позивача на користування та розпорядження, при умові існування грошових заощаджень, вказаними сумами, які відповідач самостійно передала сину, а є способом закріпити на законодавчому рівні законне походження грошей, узаконити їх.

ОСОБА_1 17 жовтня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року (повне судове рішення складено 19 вересня 2025 року).

Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу.

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження судових рішень, ОСОБА_1 вказує, що відсутні висновки Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: щодо належних доказів, якими доводяться наявність грошових коштів готівковій формі; щодо належних доказів, якими доводиться їх власник; щодо необхідності доводити в такому разі джерело отримання грошових коштів спадкодавцем, то є необхідність напрацювання чіткої позиції для регулювання подібних правовідносин. В цій справі наявне порушення прав спадкоємця - позивача, оскільки навіть при фізичній наявності грошових коштів, які позивач отримав в легальний спосіб шляхом спадкування, позивач не може розпоряджатись ними в належний правовий спосіб. Відсутність як загальної судової практики з цього питання, так і висновків Верховного Суду, унеможливлює розгляд аналогічних справ належним чином.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Тому особою, яка подала касаційну скаргу, не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Крім цього, повернення касаційної скарги не є перешкодою у доступі до правосуддя, оскільки повернення касаційної скарги не обмежує право особи в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат