справа № 362/5769/23 головуючий у суді І інстанції Кравченко Л.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Овчаренком Дмитром Костянтиновичем на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Київській області, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ВВОСС», про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельних ділянок з одночасним припиненням усіх речових прав, зареєстрованих щодо цих земельних ділянок,

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Київській області, третя особа: ТОВ «ВВОСС», в якому просила:

визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину, посвідчене державним нотаріусом Гребініківської державної нотаріальної контори Київської області, 01 червня 2018 року, зареєстроване в реєстрі №2-1395 на земельну ділянку кадастровим номером :01:031:0035;

визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину, посвідчене державним нотаріусом Гребініківської державної нотаріальної контори Київської області, 01 червня 2018 року, зареєстроване в реєстрі №2-1399 на земельну ділянку кадастровим номером :01:031:0036;

скасувати реєстрацію прав на земельну ділянку кадастровим номером :01:031:0035 в Державному реєстрі речових прав зареєстрованому в реєстраційному номері об`єкта нерухомого майна 214, номер запису про право власності 26422547, шляхом припинення та скасування реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі;

скасувати реєстрацію прав на земельну ділянку кадастровим номером :01:031:0036 в Державному реєстрі речових прав зареєстрованому в реєстраційному номері об`єкта нерухомого майна 14, номер запису про право власності 264223301, шляхом припинення та скасування реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

Позовні вимоги мотивувала тим, що рішенням Саливонківської сільської Ради народних депутатів від 27 грудня 1996 року №100, їй передано у власність земельну ділянку площею 0,167 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд на підставі якого виготовлено Державний акт на право приватної власності на землю серія КВ 33192, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №961 та видано 16 травня 2003 року.

Площа земельної ділянки та наявність земельної ділянки у власності апелянта підтверджуються також записами погосподарської книги №1а Саливонківської сільської ради народних депутатів станом на 1996 рік, 2001-2005 роки, 2006-2010 роки, 2011-2015 роки.

На вказаній земельній ділянці розташовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який належить апелянту на праві власності згідно Свідоцтва на нерухоме майно видане Саливонківською сільською радою Васильківського району Київської області 21 липня 2009 року комунальним підприємством Київської обласної ради «Васильківське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» реєстровий номер 27835429 за адресою АДРЕСА_1 .

В Державному акті на право приватної власності зображено план зовнішніх меж земельної ділянки на якому вказано розміри меж земельної ділянки, таке формування земельної ділянки було передбачено законодавством в 2003 році, яке не передбачало визначення кадастрового номера земельній ділянці.

Відповідно до діючих вимог законодавства, за зверненням ОСОБА_1 , виготовлена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), для внесення відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру та подана, відповідно до вимог статей 20, 21, 23, 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», для її подальшого подання до Державного кадастрового реєстратора для проведення державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі.

Відповідно до проведених обмірів, для реєстрації земельної ділянки позивача, встановлена площа земельної ділянки - 0,1548 га, що є меншою від площі зазначеної у державному акті на право приватної власності виданому 16 травня 2003 року.

Державним кадастровим реєстратором Відділу №1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Газа Ж.Й., 03 квітня 2023 року відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав розташування в межах земельної ділянки апелянта, яку передбачається зареєструвати, інших земельних ділянок, які перебувають у власності ОСОБА_2 .

Координати меж земельної ділянки позивачки знаходяться в існуючих межах встановленого по ним паркану, площею 0,1548 га, в Державному земельному кадастрі накладаються на земельну ділянку кадастровим номером :01:031:0036 площею 0,0141 га для ведення особистого селянського господарства та частину земельної ділянки площею 0,0383 га з кадастровим номером :01:031:0035 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані АДРЕСА_1 та номер будівлі в ДЗК відсутні) та належать на праві власності ОСОБА_2 .

Реєстрація земельних ділянок їх формування та присвоєння кадастрових номерів :01:031:0036; :01:031:0035 в Державному земельному кадастрі проводилась на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовленої ТОВ «ВВОСС» 13 жовтня 2017 року.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив, в якому просила відмовити в задоволенні позову оскільки земельна ділянка площею 0,265 га, була в користуванні родини відповідачки 25 років та згодом відповідачка її успадкувала, користувалась нею. Сторони не є суміжними користувачами і їх земельні ділянки не накладаються одна на одну.

Представник Головного управління Держгеокадастру у Київській області надіслав до суду відзив, в якому вказав на невірно обраний позивачем спосіб захисту, що тягне за собою відмову у позові.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Овчаренко Дмитро Костянтинович 25 липня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Посилається на те, що ні відповідачі ні третя особа не надали до суду технічну документацію на підставі якої були зареєстровані земельні ділянки з кадастровими номерами :01:031:0036, :01:031:0035, для того щоб була можливість встановити підстави накладання земельної ділянки апелянта на внесені до державного земельного кадастру земельні ділянки ОСОБА_2 .

Судом не взято цей факт до уваги, натомість відмовляючи у позовних вимогах, суд посилався на невірний вибір позивачем способу захисту своїх прав. Судом вказується, що за наявності вирішення даного позову на користь позивача, заявлені позивачем вимоги про скасування державної реєстрації не призведуть до вирішення спору між сторонами, оскільки судовим рішенням слід одночасно припинити усі речові права, їх обтяження, зареєстровані, щодо оспорюваної земельної ділянки, а тому суд приходить до висновку, що стороною позивача обраний неефективний спосіб захисту своїх прав».

Тобто судом безпідставно встановлено, що перешкода яка виникла у апелянта має суто технічний характер, та може бути усунена шляхом внесення змін до Державного земельного кадастру при умові виготовлення технічної документації на всі земельні ділянки які мають перетин позивача та ОСОБА_2 .

Але судом не було встановлено чому ОСОБА_2 , протягом розгляду справи не звернулася до особи яка має право виготовити технічну документацію для виправлення перетину земельних ділянок, як передбачено вимогами Закону України Про державний земельний кадастр, Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ від 17 жовтня 2012 року №1051. Також не надала до суду технічну документацію на підставі якої були зареєстровані земельні ділянки в 2017 році та на які посилається суд. Тобто суд незважаючи на відсутність згоди ОСОБА_2 врегулювати проблему добровільно, посилається на те щоб врегулювати проблему перетину земельних ділянок відповідно вимог законодавства, але чомусь не враховує, що вимогами законодавства добровільне врегулювання залежить від погодження власників земельних ділянок, яке ОСОБА_2 не надає.

Апелянтка у встановленому законодавством порядку набула право власності на земельну ділянку площею 0,167 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, по фактичних існуючих межах площа встановлена 0,1548 га., але після реєстрації земельних ділянок кадастровими номерами :01:031:0036; :01:031:0035, площа апелянта зменшилась із виділеної згідно державного акту 0.167 га на 0,1146 га, а в порівнянні з площею визначеною фактично з 0.1548 га на 0,1024 га.. Тобто 524 кв. м., у апелянта було незаконно вилучено.

Судом проігноровано, що ОСОБА_2 зареєструвала земельні ділянки кадастровими номерами :01:031:0036, :01:031:0035 в Державному земельному кадастрі у березні 2018 року, тобто обміри земельних ділянок, встановлення меж та площі цих земельних ділянок повинні були б встановлені з урахуванням, меж земельної ділянки Апелянта зазначених у державному акті на право приватної власності на землю серія КВ 33192, виданого Саливонківською сільською Радою народних депутатів 16 травня 2003 року, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №961.

Відповідачі не надали до суду ні копії технічної документації, яка виготовлялась для реєстрації в Державному земельному кадастрі земельних ділянок кадастровими номерами :01:031:0036; :01:031:0035, із яких вбачалося б, що встановлені межі відповідають фактичним межам та не перетинаються з існуючою земельною ділянкою апелянта. ОСОБА_2 не надано було до суду акт перенесення меж в натуру, в зв`язку із чим проводити виправлення технічних помилок, неможливо.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 вересня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Овчаренком Дмитром Костянтиновичем на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Київській області, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ВВОСС», про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельних ділянок з одночасним припиненням усіх речових прав, зареєстрованих щодо цих земельних ділянок, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

05 листопада 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Шевчук Ю.І. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти доводів апелянтки, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Овчаренко Дмитро Костянтинович доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо неможливості розгляду справи без їх участі не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 є власницею домоволодіння АДРЕСА_1 , що засвідчено витягом №23354022 від 21 липня 2009 року та свідоцтвом на нерухоме майно від 21 липня 2009 року, виданого на підставі рішення №39 від 22 травня 2009 року.

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії КВ №33192 від 16 травня 2003 року, ОСОБА_3 на підставі рішення Саливонківської сільської ради від 27 грудня 1996 року №100, належить земельна ділянка площею 0,167 га в межах згідно з планом на території с. Саливонки для індивідуального житлового будівництва.

Відповідно до відомостей про встановлення межових знаків, земельна ділянка ОСОБА_1 на місцевості межує з, в тому числі, від Б до В - землі ОСОБА_2

03 квітня 2023 року Державним кадастровим реєстратором відділу №1 Управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області розглянуто заяву про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 27 березня 2023 року (реєстраційний номер 3В-023) разом з доданими до неї документами та відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру прийнято рішення №РВ-023 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з таких підстав: електронний документ не відповідає установленим вимогам, про що зазначено у протоколі проведення перевірки електронного документа; розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Вказаним вище рішенням рекомендовано виправити технічні помилки стосовно перетинів земельних ділянок.

З огляду висновку щодо перевірки електронного документа, складеного відділом №1, відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру встановлено, що: Перетин ділянок з ділянкою :01:031:0035; площа співпадає на 24,8259%; Перетин ділянки з ділянкою :01:031:0014; площа співпадає на 4,3653%; Перетин ділянок з ділянкою :01:031:0036; площа співпадає на 9,1055%.

Земельні ділянки з кадастровими номерами :01:031:0035 площею 0,2500 га та :01:031:0036 площею 0,0150 га, згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 01 червня 2018 року, спадкова справа №66/2014, зареєстрованих в реєстрі за №2-1399 та №2-1395, належать ОСОБА_2 .

В якості доказу перетину ділянок позивачки та відповідачки суду надано зведений план земельних ділянок, складений ФОП ОСОБА_4 , в тому числі і як сертифікованим інженером - землевпорядником.

Вирішуючи спір місцевий суд вважав, що перешкода, яка виникла у позивача, та порушує її право на безперешкодне користування належною їй земельною ділянкою, має технічний характер, та може бути усунена шляхом внесення змін до технічних документацій сторін, чи одного з них, після отримання висновків спеціалістів із земельно-технічних питань проведених на основі огляду земельних ділянок на місцевості в натурі. Вказані обставин вказують на невірний вибір позивачем способу захисту своїх прав, що є окремою підставою для відмови у задоволені позову.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Способи захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України та зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі №923/364/19 та від 16 червня 2020 року у справі №904/1221/19.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц та інші).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до частини першої статті 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

В той же час, згідно з частиною першою, другою статті 116 ЗК України (тут і далі у редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У цій справі позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (спадкодавиця ОСОБА_2 ) земельні ділянки набули у один день - 16 травня 2003 року на підставі відповідних державних актів про право приватної власності на землю.

Та обставина, що ОСОБА_2 успадкувала земельні ділянки у 2018 році та розробила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), у зв`язку з чим земельним ділянкам присвоєно кадастрові номери :01:031:0036 та :01:031:0035, не свідчить про незаконність отримання нею у власність таких земель.

Більш того, за даними державного акту про право приватної власності на землю І-КВ №060979 ОСОБА_5 була власницею земельної ділянки площею 0,265 га з відповідною конфігурацією, у такому ж загальному розмірі та такої ж загальною конфігурації земельні ділянки успадкувала і ОСОБА_2 (відповідно до Витягів з ДЗК земельна ділянка :01:031:0036 площею 0,25 га та земельна ділянка площею :01:031:0035 площею 0,015 га), тобто зміна площ земельних наділів не відбулася, правомірність набуття земельних ділянок у власність ОСОБА_2 позивачка не спростувала.

Крім того, відповідно до плану зовнішніх меж земельної ділянки Державного акту про право приватної власності на землю І-КВ №33192, земельна ділянка позивачки ОСОБА_1 має розмір 0,167 га та наступні межі: від А до Б (ОСОБА_17 - 13,69 м); від Б до В (ОСОБА_16 - 58,83 м); від В до Г (землі загального користування - 27,04 м); від Г до Д (ОСОБА_15 - 80,84 м); від Д до А (ОСОБА_5 - 19,18 м) та має фактично майже прямокутну форму з прямими межами по всій довжині та ширині.

Натомість, відповідно до наданої позивачкою копії технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) земельна ділянка ОСОБА_1 має розмір 0, 1548 га та наступні межі: від А до Б (ОСОБА_18. - 79,82 м); від Б до В (ОСОБА_2 - 19,87 м); від В до Г (ОСОБА_19 - 12,73 м); від Г до Д (кадастровий номер не визначено - 56,96 м); від Д до А (землі загального користування - 23,58 м), що є значно меншим розміром більш ніж на три метри. Крім того, з кадастрового плану також вбачається, що фактично на час встановлення цих меж земельна ділянка вже має іншу конфігурацію, інші поворотні точки по довжині від А до Б де межує з землями ОСОБА_13 .

Проте, представник апелянта на запитання апеляційного суду стверджував, що паркани та межі земельної ділянки позивача з суміжними землекористувачами з часу отримання державного акту не змінювалися (2003 рік).

Отже, аналіз поданих сторонами доказів та вказаних меж свідчить, що межі земельної ділянки відповідачки не змінилися і відповідають отриманому спадкодавцем ОСОБА_5 державному акту, тому довід апелянта про те, що зменшення фактичної площі земельної ділянки позивачки відбулося саме за рахунок земельних ділянок ОСОБА_2 розцінюється апеляційним судом критично і до уваги не приймається, як недоведений належними, достатніми та допустимими доказами.

Таким чином, враховуючи недоведеність ОСОБА_1 , що зменшення фактичної площі належної їй земельної ділянки відбулося саме за рахунок неправомірного збільшення фактичної площі належних відповідачці ОСОБА_2 земельних ділянок, висновок суду першої інстанції про обрання ОСОБА_14 неналежного способу захисту є помилковим.

Поряд з цим, враховуючи, що позивачем жодних позовних вимог до інших суміжних користувачів не заявлялося, а з поданих доказів вбачається зміна розміру земельної ділянки позивачки за рахунок зміни обміру поворотних точок з інших боків, у тому числі земель загального користування (з 27,04 до 23,58), апеляційний суд не може виходити за межі позовних вимог і встановлювати обставини, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову, однак з підстав, які колегія апеляційного суду вважає помилковими, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині мотивів та підстав такого висновку відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Овчаренком Дмитром Костянтиновичем - задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2025 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова