Справа №345/5172/25
Провадження № 2/345/2350/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.12.2025 року м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі

головуючого судді Онушканича В.В.

з участю секретаря судового засідання Бандури Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект Центр" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що 06.10.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» був укладений договір №101810728. Також 04.10.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» був укладений договір №4564014.

Щодо умов та порядку укладення договору №101810728 від 06.10.2021 року. Відповідно до п.1.2 договору сума (загальний розмір) кредиту становить 15000,00 грн. Проценти за користування кредитом 9000,00 грн., які нараховуються за ставкою 2,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно із п.1.6 договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Умовами кредитного договору передбачена видача кредитних коштів позичальнику безготівково, а саме шляхом переказу коштів на картковий рахунок.

Відповідно до розділу 2 сторонами узгоджені умови щодо сплати за кредитом, пролонгації строку користування кредитом, повернення кредиту. Укладаючи договір, позичальник підтвердив, що вся інформація, надана товариству, в тому числі під час заповнення та відправлення заяви, є повною, актуальною та достовірною.

Щодо умов та порядку укладення договору №4564014 від 04.10.2021 року. Відповідно до п.1.2 договору загальний розмір кредиту становить 10000,00 грн. Відповідно до п.1.5.2 договору проценти за користування кредитом: 2640,00 грн., які нараховуються за ставкою 0,88 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Згідно із п.1.6 договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом - 5,00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до розділу 2 сторонами узгоджені умови щодо сплати за кредитом, пролонгації строку користування кредитом, повернення кредиту.

Позивач зазначає, що станом на дату подання позову строк виконання зобов`язання настав, але відповідач його не виконує: кредитні кошти не повертає, проценти не сплачує, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в примусовому порядку.

Щодо права вимоги заборгованості за договором ТОВ Коллект Центр до відповідача. 17.01.2022 року було укладено договір №17-01/2022-54, відповідно до якого ТОВ Мілоан відступило на користь ТОВ Вердикт Капітал права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №101810728. 10.01.2023 року було укладено договір №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ Вердикт Капітал відступило на користь ТОВ Коллект Центр права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №101810728. Таким чином, ТОВ Коллект Центр наділено правом вимоги до відповідача за договором №101810728.

26.01.2022 року було укладено договір №26-01/2022-83, відповідно до якого ТОВ Мілоан відступило на користь ТОВ Вердикт Капітал права вимоги за кредитними договарами до позичальників, в тому числі за договором №4564014. 10.01.2023 року було укладено договір №10-01/2023, відповідно до якого ТОВ Вердикт Капітал відступило на користь ТОВ Коллект Центр права вимоги за кредитними договарами до позичальників, в тому числі за договором №4564014. Таким чином, ТОВ Коллект Центр наділено правом вимоги до відповідача за договором №4564014.

Щодо розміру заборгованості позивач зазначає, що загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором №101810728 від 06.10.2021 року, що підлягає стягненню із позичальника, станом на день формування позовної заяви, становить 100350,00 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 15000,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 85200,00 грн., заборгованість за комісіями - 2850,00 грн.

Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором №4564014 від 04.10.2021 року, що підлягає стягненню із позичальника, станом на день формування позовної заяви, становить 56127,08 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 9700,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 45727,08 грн., заборгованість за комісіями - 700,00 грн.

Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за вищевказаними договорами, що підлягає стягненню із позичальника, станом на день формування позовної заяви, становить 156477,08 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) - 24700,00 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги - 128227,08грн., заборгованість за комісіями - 3550,00 грн.

Тому позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за вищевказаними кредитними договорами у розмірі 156477,08 грн., а також понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 2422,40 грн. та на правову допомогу у розмірі 25000,00 грн.

Представник відповідача надіслав на адресу суду письмові пояснення. Зокрема, представник відповідача вказує, що імперативні приписи п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зобов`язували кредитодавця здійснити списання нарахованих процентів на дату відступлення права вимоги за договором №101810728 від 06.10.2021 року в розмірі 82500,00 грн. та за договором №4564014 від 04.10.2021 року в розмірі 45727,08 грн. Тіло кредиту в сумі 9700,00 грн. та 15 000,00 грн. було погашено повністю. У зв`язку із тим, що боржника не було повідомлено про відступлення права вимоги до нових кредиторів будь-яким доступним чином, то погашення заборгованості за основними договорами здійснено на рахунок первісного кредитора.

Представник відповідача вказує, процентна ставка у розмірі 5% за кожен день необґрунтована та неправомірна. Вона значно перевищує розумні межі та суперечить положенням ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про споживче кредитування», Правилам НБУ щодо розрахунку реальної ставки, які вимагають розкриття достовірної та зрозумілої інформації про вартість кредиту. Також представник відповідача звернув увагу суду на судову практику у подібних правовідносинах. Зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2025 року у справі №679/1103/23 реальна річна ставка 572462 % була визнана незаконною. Суд зазначив, що такі умови порушують баланс прав сторін і є несправедливими, а тому підлягають перегляду або визнанню нікчемними. Таким чином, ставка 5% за кожен, яка застосована до відповідача, також підпадає під критерії надмірності, є необґрунтованою та завдає відповідачу фінансових збитків, що суперечить загальним принципам права, а також права на справедливий суд.

Щодо заявленої суми витрат на правову допомогу, то відповідач вважає заявлені вимоги завищеними, оскільки дані позови є однотипними та не підлягають задоволенню. Тому представник відповідача просить врахувати факт сплати тіла кредиту, визнати реальну річну процентну ставку у розмірі 5% за кожен день надмірною і такою, що не підлягає стягненню.

Представник позивача надіслала на адресу суду письмові пояснення. Вважає пояснення відповідача необґрунтованими та такими, які не спростовують підстави, які зазначені в позовній заяві та такими, що не підлягають взяттю до уваги. Наголошує, що до позовної заяви долучено детальні розрахунки заборгованості, з яких вбачається, за який період нараховуються заборгованість та за якою відсотковою ставкою. Дана інформація детально відображена безпосередньо в розрахунках заборгованостей ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Коллект Центр».

Представник позивача зазначає, що сторонами погоджено, що строк користування кредитом продовжується у разі наявності непогашеної заборгованості, а таке продовження не потребує додаткових дій ні від кредитора, ні від позичальника. Сторони договору погодили окремий випадок автоматичної пролонгації договору без необхідності вчинення будь-яких додаткових дій з боку сторін. Підписанням даного договору відповідач погодився на зазначені умови. Отже, ним було надано згоду на автопролонгацію договору у разі наявності заборгованості. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №101810728 вбачається період нарахування процентів за відсотковою ставкою відповідно до п.1.5.2 договору, проте в подальшому нарахування процентів було продовжено на підставі п.1.6 та п.2.3.1.2 договору, тобто відбулася пролонгація на стандартних умовах, оскільки сплат від позичальника не надходило. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № вбачається період нарахування процентів за відсотковою ставкою відповідно до п.1.5.2 договору, однак оскільки 03.11.2021 року відповідачем було внесено платіж на погашення заборгованості, відбулася пролонгація на пільгових умовах. Проте в подальшому нарахування процентів було продовжено на підставі п.1.6 та п.2.3.1.2 договору, тобто відбулася пролонгація на стандартних умовах, оскільки оплат від позичальника більше не надходило. Отже, нарахування відсотків здійснювалося в межах строку кредитування, визначеного та погодженого сторонами договору.

Щодо покликання представника відповідача на несправедливі умови договору, то представник позивача зазначає, що ст18 ЗУ «Про захист прав споживачів» застосовується щодо нарахування штрафних санкцій за порушення виконання умов договору, зокрема неустойки, а не відсотків за користування кредитом або відсотків річних. У справі, що розглядається, заборгованість складається із заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за відсотками та комісіями. Позивач не нараховував пеню, неустойку та/або інші штрафні санкції за невиконання умов договору, а лише відсотки у розмірі та строк, погоджений сторонами. Враховуючи, що відсотки не є пенею, їх зменшення чинним законодавством не передбачено.

Щодо звільнення від відповідальності, то представник позивача вказує, що відповідач помилково відносить проценти за користування кредитом до штрафних санкцій. Оскільки нараховані проценти не є неустойкою, діючим законодавством не передбачено обов`язку щодо їх зменшення. Доводи відповідача не враховують дані обставини, а направлені на уникнення обов`язку зі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Щодо внесених відповідачем платежів, то представник позивача наголошує, що дані сплати здійснені відповідачем 23.10.2025 року, тобто після відкриття провадження у справі на рахунок первісного кредитора ТОВ «Мілоан», а не позивача ТОВ «Коллект Центр». 17.01.2022 року було укладено договір №17-01/2022-54, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступила на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №101810728. 26.01.2022 року було укладено договір №26-01/2022-83, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступила на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №4564014. Відповідно до п.6.3 договорів, якщо протягом року з моменту переходу прав вимоги до фактора, клієнт отримав від боржника будь-яку суму грошових коштів в погашення їх заборгованості за відступленим правом вимоги, клієнт зобов`язаний перерахувати вказану грошову суму факторові не пізніше 10 банківських днів з дати закінчення місяця, в якому їх отримали. Таким чином, строк передачі грошових коштів від первісного кредитора фактору закінчився 17.01.2023 року за договором №101810728 та 26.01.2023 року за договором №4564014, тому позивач немає можливості отримати кошти, внесені відповідачем. Оскільки відповідач на власний розсуд вирішив здійснити платежі саме на реквізити первісного кредитора, позивач не може врахувати ці кошти на погашення заборгованості. Тому представник позивача просить позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

Представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі та просить ухвалити рішення, яким заявлені позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

Представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі та участі відповідача. Відповідач повністю підтримує позицію, викладену в письмових поясненнях, зокрема, врахувати факт сплати тіла кредиту та визнати реальну процентну ставку 5% за кожен надмірною. Також представник відповідача звертає увагу, що умови, зазначені в паспорті кредиту, стають частиною кредитного договору і є обов`язковими для виконання позичальником. Зокрема, у паспорті споживчого кредиту №101810728 вказану загальну орієнтовну суму за весь строк користування кредитом 26850,00 грн. А згідно паспорта споживчого кредиту №4564014 орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом 13340,00 грн. Тому позовні вимоги не можуть перевищувати розміру вказаних сум.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.01.2022 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу №26-01/2022-83, відповідно до якого товариство відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за кредитним договором №4564014.

17.01.2022 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу №17-01/2022-54, відповідно до якого товариство відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» право грошової вимоги до боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за кредитним договором №101810728.

10.01.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» було укладено договір №10-01/23 про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги. За умовами даного договору первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників. З додатку до Договору №10-01/23 від 10.01.2023 року про відступлення (купівлі-продаж) права вимоги вбачається, що ТОВ «Вердикт Капітал» передало, а ТОВ «Коллект Центр» прийняло право вимоги за кредитними договорами №4564014 та №101810728.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги)

Згідно ч.1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Частина 1 статті 514 ЦК України зазначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ч.1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» набуло право вимоги за договорами про споживчий кредит №4564014 від 04.10.2021 року та №101810728 від 06.10.2021 року.

Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зі змісту договору про споживчий кредит №4564014 від 04.10.2021 року, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 вбачається, що позикодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором на строк, визначений п.1.3 договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Відповідно до п.1.2 договору сума кредиту становить 10 000,00 грн.

Відповідно до умов договору про споживчий кредит №101810728 від 06.10.2021 року, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 вбачається, що позикодавець зобов`язується на умовах, визначених цим договором на строк, визначений п.1.3 договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2 договору, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Відповідно до п.1.2 договору сума кредиту становить 15 000,00 грн.

Відповідно до п.6.1 вказаних договорів кредитний договір укладається в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі товариства та доступний зокрема через сайт товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. У п.6.4 договору передбачено, що укладення товариством кредитного договору з позичальником у електронній формі юридично є еквівалентним отриманню товариством ідентичного за змістом кредитного договору, який підписаний власноручним підписом позичальника, у зв`язку із чим створю для сторін такі ж правові зобов`язання та наслідки.

Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Перша судова палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду своїй правовій позиції, викладеній у постанові від 16.12.2020 році у справі № 561/77/19 (провадження № 61-20799св19) щодо належності та законності підписання кредитних договорів за допомогою одноразового ідентифікатора зазначає: «Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).

Згідно із пунктом б частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону/ у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа....».

Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови користування коштами, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення договору в електронній формі, на погоджених умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Договір укладений між сторонами в електронній формі має силу договору, який укладений в письмовій формі та підписаний сторонами, які узгодили всі умови, так як без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора (коду, що відповідно до домовленості є електронним підписом позичальника, який використовується ним як аналог власноручного підпису), без здійснення входу відповідачем на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету договір між відповідачем та первісним кредитором (позикодавцем) не було б укладено.

Акцепт договорів №4564014 від 04.10.2021 року та №101810728 від 06.10.2021 року позичальником здійснено у формі одноразового ідентифікатора, що підтверджує факт підписання відповідачем вказаних договорів. Таким чином, договори підписані відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, а тому укладання між сторонами даних правочинів підтверджено належними та допустимими доказами. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення на мобільний телефон, без здійснення входу на сайт Первісного кредитора за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між відповідачем та первісним кредитором не був би укладений, а тому суд приходить до висновку про наявність волевиявлення з боку відповідача на укладення кредитного договору в електронній формі.

Отже, договори про споживчий кредит №4564014 від 04.10.2021 року та №101810728 від 06.10.2021 року укладені в електронному вигляді, шляхом реєстрації відповідача на веб-сайті в мережі Інтернет та підписання кредитних договорів електронним підписом з одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Враховуючи факт підписання відповідачем електронного договору, шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, суд приходить до висновку, що укладення вищевказаних договорів №4564014 від 04.10.2021 року та №101810728 від 06.10.2021 року узгоджується зі ст.ст. 6 , 627 ЦК України та ст.ст. 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у Основного Закону України.

Відповідачем не спростовано факту отримання ним кредиту у розмірі 10 000,00 грн. та 15000,00 грн. відповідно. Навпаки, відповідач визнає факт отримання кредитних коштів. Тому вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту є обґрунтованими. При цьому суд не може врахувати долучені до матеріалів справи платіжні інструкції №СР42-С27М-Р9В7-9ВВО від 23.10.2025 року на суму 9700,00 грн. та №ТВНВ-ХТВХ-2ТАО-4Н2Т від 23.10.2025 року на суму 15000,00 грн., як належне виконання зобов`язань за договорами про споживчий кредит №4564014 від 04.10.2021 року та №101810728 від 06.10.2021 року, оскільки відповідачем було сплачено відповідні суми коштів на рахунки первісного кредитора ТОВ Мілоан. При цьому така сплата відбулася 23.10.2025 року, тобто після відкриття провадження у даній справі. Таким чином відповідачу було достеменно відомо про заміну кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до п.6.3 договорів факторингу №17-01/2022-54 від 17.01.2022 року та №26-01/2022-83 від 26.01.2022 року, якщо протягом року з моменту переходу прав вимоги до фактора, клієнт отримав від боржника будь-яку суму грошових коштів в погашення їх заборгованості за відступленим правом вимоги, клієнт зобов`язаний перерахувати вказану грошову суму факторові не пізніше 10 банківських днів з дати закінчення місяця, в якому їх отримали. Таким чином, строк передачі грошових коштів від первісного кредитора фактору закінчився 17.01.2023 року за договором №101810728 та 26.01.2023 року за договором №4564014.

Отже, оскільки відповідач на власний розсуд здійснив платежі саме на реквізити первісного кредитора, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту є обгрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення заборгованості за простроченими процентами.

За умовами п. 1.3., 1.4 кредитного договору №4564014 від 04.10.2021 року сторони погодили строк кредитування 30 днів з 04.10.2021 року, з терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 03.11.2021 року.

Відповідно до пункту 1.5.2 кредитного договору №4564014 від 04.10.2021 року проценти за користування кредитом складають 2640,00 грн, які нараховуються за ставкою 0,88% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Пунктом 1.6 договору передбачено, що стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.Тип процентної ставки за цим договором: фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п.2.2, 2.3 цього договору.

Щодо кредитного договору №101810728 від 06.10.2021 року, то відповідно до п. 1.3., 1.4 сторони також погодили строк кредитування 30 днів з 06.10.2021 року, з терміном повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 05.11.2021 року.

Відповідно до пункту 1.5.2 кредитного договору №101810728 від 06.10.2021 року проценти за користування кредитом складають 9000,00 грн, які нараховуються за ставкою 2,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Пунктом 1.6 договору передбачено, що стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.Тип процентної ставки за цим договором: фіксована. Особливості нарахування процентів визначені п.п.2.2, 2.3 цього договору.

Нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п.2.2.3 договорів (п. 2.2.2. договору).

За змістом п.2.2.3 договорів №4564014 від 04.10.2021 року та №101810728 від 06.10.2021 року проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п.1.6. цього договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п.1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п.1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку встановлену п.1.6 договору. Якщо визначена п.1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування та/або строку пролонгації на пільгових умовах, проценти з дня продовження строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п.2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п.1.6. договору. Стандартна (базова) процентна ставка не є підвищеною. Після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється. Розмір стандартної (базової) ставки не може бути збільшено товариством без письмової (такої, що прирівнюється до письмової) згоди позичальника.

В п. 2.3 договорів №4564014 від 04.10.2021 року та №101810728 від 06.10.2021 року визначено умови пролонгації строку кредитування а саме: п.п. 2.3.1. Продовження вказаного в п.1.3 договору строку кредитування може відбуватись на пільгових або стандартних (базових) умовах наступним чином:

- п.п.2.3.1.1 пролонгація на пільгових умовах: позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) товариством (далі - Правила), що розміщені на веб-сайті товариства tengo.com.ua (далі сайт товариства) і є невід`ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник мас вчинити дії, передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Можливі періоди продовження строку кредитування, максимальні ставки комісії за управління та обслуговування кредиту наведені у таблиці.

Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах,проценти за користування кредитом протягом періоду, на який продовжено строк кредитування, нараховуються за ставкою, визначеною п.1.5.2 договору;

- п.п. 2.3.1.2 пролонгація на стандартних (базових) умовах: позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту).

Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 договору.

У випадку, якщо позичальник протягом періоду, на який продовжено строк кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, вчинить дії для продовження строку кредитування на пільгових умовах, такі дії зупиняють строк пролонгації на стандартних (базових) умовах до моменту спливу строку пролонгації на пільгових умовах.

В силу пункту 4.2 договорів №4564014 від 04.10.2021 року та №101810728 від 06.10.2021 року у разі прострочення позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього Договору, кредитодавець, починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою, передбаченою пунктом 1.6 цього Договору, в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбаченихстаттею 625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процентів вважається, що ця сума договору встановлює інший розмір процентів в розумінні частини 2статті 625 Цивільного кодексу України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої пунктом 1.6 цього Договору. Обов`язок позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимоги кредитодавця.

Однак належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення позичальником дій, які б підтверджували його намір пролонгації зобов`язання за договором про споживчий кредит №101810728 від 06.10.2021 року, позивачем не надано, а тому відсутні підстави для застосування положень п.2.3, як і п.4.2. договору про споживчий кредит - пролонгації дії договору, відповідно нема правових підстав для нарахування відсотків поза межами строку дії договору №101810728 від 06.10.2021 року.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством.

У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року по справі №910/4518/16 зауважила, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за "користування кредитом", так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як ст. 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за "користування кредитом"). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Позивач при зверненні до суду не заявляв вимогу про стягнення процентів за неправомірне користування кредитом на підставі норм статті 625 ЦК України.

Із огляду на викладене, суд приходить до висновку, що договір про споживчий кредит №101810728 від 06.10.2021 року укладений на строк 30 днів, упродовж яких кредитор, керуючисьстаттею 1054 ЦК України,мав право нараховувати проценти за користування кредитними коштами від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.5.2. договору).

Отже, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази пролонгації кредитного договору №101810728 від 06.10.2021 року відповідно до умов кредитного договору, суд приходить про стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами лише в межах строку кредитування, а саме в розмірі 9000,00 грн. (15000,00 грн. *2% * 30 днів).

Щодо договору №4564014 від 04.10.2021 року, то, як вказувалося, сторонами також погоджено строк кредитування 30 днів. Водночас із відомості про щоденні нарахування та погашення вбачається, що 03.11.2021 року відповідач здійснив сплату тіла кредиту в розмірі 300,00 грн. та процентів по кредиту в розмірі 334,00 грн. і таким чином здійснив пролонгацію кредитного договору на 3 дні.

Однак належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення позичальником дій, які б підтверджували його намір надалі зійснювати пролонгацію зобов`язання за договором про споживчий кредит №4564014 від 04.10.2021 року , позивачем не надано, а тому відсутні підстави для застосування положень п.2.3, як і п.4.2. договору про споживчий кредит - пролонгації дії договору, відповідно нема правових підстав для нарахування відсотків за договором №4564014 від 04.10.2021 року поза межами строку дії договору, тобто після 06.11.2021 року.

Отже, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази пролонгації кредитного договору №4564014 від 04.10.2021року відповідно до умов кредитного договору, суд приходить про стягнення заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами лише в межах строку кредитування (30 днів + 3 дні пролонгації), а саме в розмірі 2650,08 грн. ((2640,00 + 88,00 +85,36 +85,36 +85,36) - 334,00).

Щодо вимог про стягнення комісії. П.1.5.1 договору про споживчий кредит №4564014 від 04.10.2021 року передбачено комісію за надання кредиту: 700,00 грн., яка нараховується за ставкою 7,00 відсотків від суми кредиту одноразово.

Аналогічно п.1.5.1 договору про споживчий кредит №101810728 від 06.10.2021 року передбачено комісію за надання кредиту: 2850,00 грн., яка нараховується за ставкою 19,00 відсотків від суми кредиту одноразово.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) дійшла висновку про те, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій є в силу статті 228 ЦК України нікчемними. У той же час Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Отже, суд приходить до висновку, що положення п.1.5.1 договорів №4564014 від 04.10.2021 року та №101810728 від 06.10.2021 року про сплату комісії за надання кредиту є нікчемними в силу ст.228 ЦК України. А тому в задоволенні вимог про стягнення з відповідача комісії за надання кредиту слід відмовити.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обґрунтованими є вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача:

- за договором №4564014 від 04.10.2021 року - 9700,00 грн. заборгованості за тілом кредиту та 2650,08 грн. заборгованості за нарахованими відсотками, а всього 12350,08 грн.;

- за договором №101810728 від 06.10.2021 року - 15000,00 грн.заборгованості за тілом кредиту та 9000,00 грн. заборгованості за нарахованими відсотками, а всього 24000,00 грн.

За таких обставин, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 25427,82 грн. заборгованості за кредитним договором №101675890 від 28.04.2021 року

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно із ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з урахуванням наведених обставин та положень закону, витрати на сплату судового збору, які повинен сплатити відповідач позивачу, становлять 562,73 грн., що пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем також заявлено клопотання про відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено здійснення розподілу судових витрат на підставі поданих сторонами доказів.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Суд враховує, що при визначенні суми відшкодування витрат за надання правничої допомоги суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада від 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер.

У постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі N 211/3113/16-ц (провадження N 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі N 760/11145/18 (провадження N 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд враховує, що категорія справ про стягнення заборгованості за кредитним договором не є складною. З урахуванням кваліфікації і досвіду адвоката заявлені до відшкодування витрати в розмірі 25 000,00 грн. є явно неспівмірними з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності, необхідності) та розумності. А тому наявні підстави для зменшення розміру заявлених до відшкодування витрат за надання правничої допомоги до 5000,00 грн. Оскільки позов задоволено частково, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 1161,51 грн. витрат за надання правничої допомоги, пропорційно до розміру заоволених позовних вимогж

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 256,258,526, 536, 549, 572, 589, 625, 1048, 1054 ЦК України, ст.ст. 81, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в:

Позов задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Коллект Центр" 12350,08 грн. заборгованості за кредитним договором №4564014 від 04.10.2021 року та 24000,00 грн. заборгованості за кредитним договором №101810728 від 06.10.2021 року, а всього 36350,08 грн. заборгованості за кредитними договорами, а також 562,73 грн. судового збору та 1161,51 грн. витрат за надання правничої допомоги.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 09.12.2025 року.

Суддя