Провадження № 2/127/7709/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі судді Воробйова В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи позовну заяву тим, що 30.09.2021 року між ТОВ «КОШЕЛЬОК» та відповідачем в електронній формі було укладено договір №-479606 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі.За умовами договору: сума кредиту 5500,00 грн., початковий строк кредитування 22 дня, дисконтна відсоткова ставка 2,2% на добу за початковий строк кредитування (лояльний період), базова процентна ставка 2,2% на добу за продовжений строк користування кредитом.

Товариство виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі. Однак відповідач не виконав свої зобов`язання за укладеним договором, у зв`язку з чим станом на момент звернення до суду у нього утворилася заборгованість в розмірі 19052,00 грн., яка складається з: заборгованості за сумою кредиту 5500,00 грн., заборгованості за відсотками за користування позикою 13552,00 грн. Враховуючи викладене, ТОВ «КОШЕЛЬОК» зверулося до суду з цим позовом та просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 19052,00 грн., суму сплаченого судового збору в розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 грн.

Ухвалою суду від 28.10.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.

На виконання вимог ухвали суду, у визначений строк, відповідачем було надіслано суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вимоги позивача визнаються частково лише в частині тіла кредиту 5500 грн. У частині процентів, штрафів, комісій, додаткових платежів та витрат на професійну правничу допомогу вимоги не визнаються за недоведеністю. Позов подано після спливу трирічного строку позовної давності (кредит 30.09.2021, строк виконання 22.10.2021, подання позову 27.10.2025). Перебіг позовної давності починається з моменту настання строку виконання зобов`язання, а саме з 22.10.2021 року. Тому кінцевим строком позовної давності є 22.10.2024 року. Позивачем не надано деталізованого та документально підтвердженого розрахунку заборгованості, а також відсутні первинні бухгалтерські документи та будь-які докази нарахування процентів після 22.10.2021 року. Крім того, позивачем не надано формули та механізму утворення суми 13552,00 грн. Витрати на професійну правничу допомогу не підтверджені жодними платіжними документами та є неспівмірними до характеру спору. Представник позивача використовує ту ж адресу, телефон та електронну пошту, що і ТОВ «Кошельок», що вказує на корпоративну залежність і відсутність фактичних витрат. На підставі викладеного вище відповідач просив: застосувати наслідки спливу строку позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України; відмовити у задоволенні позовних вимог у частині стягнення процентів, штрафів, комісій та інших нарахувань; позов задовольнити частково у частині стягнення 5 500 грн. тіла кредиту; відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу; судові витрати покласти на позивача.

Вподальшому відповідачем було надіслано суду доповнення до відзиву, за яким з 23.10.2021 року у позивача виникло право на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості. Строк позовної давності становить 3 роки та її сплив припадає на 22.10.2024 року. Якщо виходити з позиції позивача про продовження строку користування кредитом до 90 днів, то строк позовної давності сплив би 19.01.2025 року. Натомість позовна заява була сформована та подана досуду 27.10.2025 року. Запровадження воєнного стану само по собі не є безумовною підставою для автоматичного зупинення позовної давності. Вимоги про стягнення процентів, штрафів, комісій та інших додаткових платежів заявлені із пропуском строку позовної давності, за наявності відповідної заяви відповідача суд зобов`язаний відмовити у задоволенні позову в цій частині. З приводу нарахованих процентів, то їх розмір є неспівмірним з тілом кредиту, оскільки майже втричі перевищує суму кредиту, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності (ст. 3 ЦК України), не відповідає цілям інституту процентів як плати за користування грошима, а фактично перетворюється на штрафну санкцію (неустойку), замасковану під проценти. Ставка в розмірі понад 800% річних порушує баланс прав та обов`язків сторін, може бути визнана несправедливою умовою договору. Стаття 13 ЦК України забороняє зловживання правом. Вимога про стягнення відсотків, що у рази перевищують суму основного боргу, фактично перетворює інститут відсотків на інструмент покарання, а не компенсації. Верховний Суд у низці рішень звертав увагу, що: у споживчих та мікрофінансових кредитах надмірні проценти можуть розцінюватися як кабальні; за наявності явної неспівмірності суд має право зменшити розмір заявлених до стягнення сум або відмовити у їх стягненні. Поданий Позивачем розрахунок заборгованості є виключно внутрішнім одностороннім документом кредитора. Щодо «пролонгації» договору, то у матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували волевиявлення відповідача на зміну строку кредитування чи умов нарахування процентів; відсутні будь-які підтверджені заяви, договори, додаткові угоди чи інші юридично значимі документи, підписані ним. Таким чином усі дії позивача щодо «продовження» строку кредитування та подальшого нарахування процентів після 22.10.2021 року відповідач вважає такими, що вчинені в односторонньому порядку та не породжують для нього додаткових обов`язків, а нарахування процентів після спливу первісного строку кредитування та тим більше після спливу строку позовної давності є неправомірними. Просив покласти судові витрати на позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам, а в частині відмовлених вимог повністю віднести їх на позивача.

Представником позивача надіслано суду додаткові пояснення у справі, згідно з якими наведені у відзиві аргументи є безпідставними, оскільки сторони договору погодили продовження строку користування кредитом до 112 днів з моменту укладення договору (22 дні плюс 90 днів). Відповідно нарахування процентів за користування кредитом у цей період, розмір яких обумовлений пунктом 3.8. договору, є законним. Позивач вважає, що необґрунтованими є доводи відповідача про порушення позивачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», з огляду на те, що загальний розмір нарахованих відсотків за користування кредитом є занадто великим, що суперечить принципам справедливості, добросовісності та розумності. Зміст зазначеної норми не врегульовує питання нарахованих процентів та містить вимоги щодо штрафних санкцій (пеня, штрафи), які відповідачу не нараховувалися. Відповідач взяв на себе зобов`язання та не виконав їх належним чином. Проценти визначені у договорі жодним чином не суперечать вимогам законодавства. Відповідач був ознайомлений з усіма умовами договору та погодився із ними. Позивач не застосовує ч. 2 ст. 625 ЦК України. Представник зазначив, що відповідач не надає на підтвердження своїх заперечень жодних доказів, що могли б спростувати позовні вимоги ТОВ «КОШЕЛЬОК», а наведене відповідачем не відповідає матеріалам справи, являється власними (хибними) припущеннями, що носять виключно інсинуаційний характер та мають на меті уникнення виконання умов кредитного договору. Що стосується наданого позивачем розрахунку заборгованості, то він не є безумовною підставою визначення розміру кредитної заборгованості, оскільки цей розмір установлюється саме судом на підставі умов договору. ОСОБА_1 не надав жодного належного контррозрахунку або доказів неправомірності нарахувань, тому його заперечення слід відхилити. Твердження про сплив строку позовної давності, є необґрунтованим, оскільки загальний строк користування кредитом визначений договором складає 112 днів, тобто з 20 січня 2022 року почався строк позовної давності. 30.01.2024 року набрали чинності зміни до ЦК України, якими перебіг позовної давності зупиняється на строк дії воєнного стану та досі продовжується. Таким чином, позивачем подано позовну заяву в суд в межах строку позовної давності, оскільки його перебіг був зупинений до 04.09.2025 року. Щодо розміру витрат на правничу допомогу, то твердження відповідача про завищення витрат не підтверджене жодними доказами. З огляду на викладене представник просив відмовити у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, позовні вимоги задовольнити повністю.

ОСОБА_1 також було надіслано суду заперечення, відповідно до яких договір дійсно передбачає лояльний строк, але це не дає права на безмежне нарахування процентів.Нарахування процентів у розмірі 2,2 % на день, що відповідає понад 800 % річних, є завідомо неспівмірною платою, яка виходить за межі розумної компенсації за користування кредитом. Коли сума процентів майже в три рази перевищує суму тіла кредиту, а Позивач наполягає на їх повному стягненні, це свідчить про зловживання правом, а не про добросовісне здійснення права на захист свого майнового інтересу. Фактично заявлені проценти виконують функцію прихованої неустойки. Позивачем не надано жодних доказів того, що розмір процентів є економічно обґрунтованим. З приводу пролонгації договору, то фактична поведінка позичальника (неповернення коштів) не може вважатися «відкладальною обставиною» в розумінні ст. 212 ЦК України, яка призводить до продовження договору. Строк договору не може змінюватися за односторонньою волею кредитора, а в матеріалах справи відсутні додаткові угоди до договору. Посилання на воєнний стан не підтверджені конкретними обставинами, зокрема, що внаслідок воєнного стану він об`єктивно не міг звернутися до суду, хоча продовжував укладати договора та стягувати заборгованість. Обов`язок доведення підстав і розміру позовних вимог покладено на позивача (ст. 81 ЦПК України). Вимога до відповідача про надання «контррозрахунок» не може підміняти обов`язок позивача доказати свої вимоги. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не може вважатися належним і беззаперечним доказом, а за відсутності підтвердження первинними документами не може бути покладений судом в основу рішення щодо стягнення процентів. Стягнення з відповідача 10000,00 грн. без доказів сплати та без обґрунтування складності справи є неспівмірним і несправедливим.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами ст.ст. 207, 526, 527, 530, 536, 546, 549, 610-611, 625, 628, 629, 639, 1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що 30.09.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «КОШЕЛЬОК» було укладено договір №-479606 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, на умовах строковості, зворотності, платності, за яким відповідач зобов`язавсь повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, відповідно до умов та правил, зазначених у договорі. Сторони домовились укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем. Електронний договір був підписаний позичальником з використанням одноразового ідентифікатора 1658 (а.с. 12 на звороті-17, 31).

Відповідно до умов кредитного договору, відповідачеві було надано споживчий кредит у розмірі 5500,00 грн., початковий строк кредитування становить 22 дні, зі сплатою відсотків у розмірі 2,2% на добу за початковий строк кредитування. Сума кредиту та нараховані відсотки за початковий строк користування позикою на 22 дні становить 8162,00 грн. (5500,00 грн. тіло кредиту + 2662,00 грн. відсотки за користування позикою за перші 22 дні).

Згідно з п. 2.4 кредитного договору, кредит надається позичальнику, згідно з його заявкою, шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний позичальником у заявці.

Згідно з п. 2.2 кредитного договору, сторони погодили, що встановлений п. 2.1 договору строк лояльного періоду може бути продовжено позичальником, шляхом оплати ним протягом лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом.

Згідно з п. 3.1 кредитного договору, проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом.

Нарахування процентів за цим договором здійснюється з урахуванням числа днів у календарному році (вихідних, святкових та неробочих днів включно) (п. 3.2 кредитного договору).

Сторони домовились, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно з графіком платежів, що є додатком до цього договору (п. 3.3 кредитного договору).

Згідно з п. 3.4 кредитного договору, відповідно до вимог частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» сукупна вартість кредиту для позичальника (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової (процентної) ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням цього договору за умови дотримання позичальником Графіку розрахунків, що є Додатком цього Договору, становить 8283,00 грн., або 151% від суми отриманого кредиту та включає в себе проценти за користування кредитом 2783 грн., або 51% від суми кредиту.

У п. 3.5 кредитного договору вказано, що сторони погоджуються, що у випадку користування кредитом з боку позичальника більше за визначений Лояльним періодом, встановлении? п. 2.1 договору або додатковими угодами між сторонами зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період користування кредитом, при цьому у випадку, якщо встановлена п. 3.4 цього договору процентна ставка менша ніж 2 (два) відсотки від суми кредиту за кожен день користування кредитом, то правила нарахування процентів за процентною ставкою визначеною п. 3.4 договору скасовуються з моменту початку їх застосування і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом, а саме 2,2% (два цілих два десятка процента) за кожен день користування кредитом, починаючи з дати укладення договору і до дня повного повернення кредиту. Таким чином зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 1,85% розповсюджуються на весь період користування кредитом з моменту укладення цього договору, при умові врахування в таких зобов`язаннях суми процентів, які були фактично сплачені позичальником до моменту завершення строку, встановленого п.2.1 договору.

Проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою згідно п. 1.3.3, яка є незмінною протягом всього строку кредитування (п. 3.5.1).

Позичальник розуміє та погоджується, що застосування процентної ставки без знижки не можливо вважати зміною процентної ставки, порядку її обчислення та порядку сплати у бік погіршення для позичальника, оскільки надання кредиту за цим договором здійснюється саме на умовах процентної ставки, передбаченої цим договором, а можливість отримання знижки забезпечена для позичальника лише як для учасника програми лояльності та лише за умови виконання вимог для її застосування, передбачених цим договором (п.3.5.2).

Сторони погодили (п.3.6), що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 ЦК, що має наслідком продовження строку користування кредитом на умовах, визначених п.3.7, п. 3.8.

Зобов`язання щодо повернення основної суми переносяться на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж 90 днів після закінчення лояльного періоду (п.3.7).

Згідно з п. 3.8 договору, з наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803% річних, що становить 2,2% в день від суми кредиту за кожен день користування ним.

Отже, строк користування кредитними коштами було продовжено на 90 днів, з 22.10.2021 року до 19.01.2022 року з відсотковою ставкою 2,2 % на добу.

Згідно з п. 3.12 договору, прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом (згідно графіка платежів) не зупиняє нарахування процентів, крім випадку прийняття окремого рішення про це кредитодавцем.

Згідно з п. 4.1.3 у випадку прострочення сплати частини або всієї суми кредиту позичальник зобов`язалась сплатити нараховані проценти за користування кредитом виходячи з фактичного строку користування кредитом, включаючи день погашення.

Закінчення строку надання кредиту не звільняє сторони від відповідальності за порушення умов договору (п. 6.4).

Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами власних обов`язків за цим договором (п. 9.2).

Також наявний паспорт споживчого кредиту, який містить інформацію про основні умови кредитування з урахувань побажань споживача, інформацію щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки та орієнтованої загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту та інше (а.с. 11-12).

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

Відповідна позиція щодо застосування вказаних норм права викладена в постанові ВС від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19.

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує у вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, судом було встановлено, що позивач надав належні і допустимі докази укладення з ОСОБА_1 кредитного договору №-479606 від 30.09.2021 року. Крім того, відповідач визнає факт укладення договору та отримання кредиту в сумі 5500,00 грн.

Також, згідно з повідомленням ТОВ «ТАС ЛІНК» 30.09.2021 року через цю платіжну ситему було проведено успішне зарахування на картку клієнта № НОМЕР_1 в сумі 5500,00 грн. (а.с. 21).

З наданих суду доказів вбачається, що АТ «Акцент-Банк» на ім`я відповідача ОСОБА_1 було емітовано картку № НОМЕР_2 та 30.09.2021 на вказану картку був зарахований платіж у сумі 5500,00 грн. (а.с. 53-60).

Отже, відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки, виконати інші обов`язки, передбачені кредитним договором, однак, умови кредитного договору не виконав. Крім того, сторонами погоджено Графік розрахунків та основні умови кредитування, який містить інформацію про дату платежу, відсотки за користування кредитом, комісію за надання кредиту (а.с. 17 на звороті -18).

Відповідач не спростував, що вказаний кредитний договір визнано недійсним, тощо. Належних та допустимих доказів щодо погашення заборгованості суду також не надано.

Таким чином, у справі доведено належними доказами укладення кредитного договору, відповідач з умовами договору був ознайомлений, підписав їх, однак умови договору порушив.

Згідно з детальним розрахунком заборгованості за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 має заборгованість перед позивачем станом на 19.01.2022 року у розмірі 19052,00 грн., з яких: 5500,00 грн. - тіло кредиту; 2662,00 грн. - відсотки в межах лояльного періоду; 10890,00 грн. - відсотки за продовжений строк користування позикою (а.с. 19-20).

Надані позивачем розрахунки заборгованості за кредитним договором, є належними та допустимими доказами щодо надання кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, а також нарахування процентів в межах строку, встановлених умовами договору.

Відповідач посилається на те, що надані позивачем розрахунок суми боргу за кредитним договором не можуть бути належними доказами безспірного розміру грошових зобов`язань відповідача та не є первинними документами.

Разом з тим, суд вважає безпідставними такі доводи, оскільки позивач не є первісним кредитором та/або банком відповідача та не може мати доступу до карткового рахунку відповідача і формувати відповідні виписки по рахунку, що є первинними документами бухгалтерського обліку, оскільки не є його власником та вказана інформація є банківською таємницею, доступ до якої має лише відповідач, як клієнт банку. Водночас, із наданого позивачем детального розрахунку вбачається, що він відповідає вимогам закону, є чітким, зрозумілим, узгоджується із умовами кредитного договору, з нього встановлено розмір основного боргу, нарахованих відсотків, суми платежів та залишки непогашеної відповідачем заборгованості (а.с. 19-20). В свою чергу, стороною відповідача не було спростовано надані позивачем розрахунки заборгованості та не надано власного розрахунку на спростування доводів і розрахунку позивача або об`єктивних доказів про погашення заборгованості та/або її відсутності.

Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позичальник, укладаючи кредитний договір, був повністю ознайомлений із розміром нарахованих відсотків і загальною вартістю кредиту. Відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування», до укладення договору позичальнику було надано Паспорт споживчого кредиту, в якому окремо й чітко зазначено як розмір процентної ставки, так і загальна сума до повернення, що включає тіло кредиту та відсотки. Підтвердженням цього є сам факт укладення договору та проходження повної процедури акцепту оферти, під час якої позичальник мав змогу ознайомитися з усіма умовами та погодитися з ними, що підтверджується електронними засобами фіксації (ідентифікацією, підписом, SMS-підтвердженням тощо). Отже, відсотки, які були погоджені між сторонами договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 року у справі № 910/4518/16, наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Проаналізувавши викладене вище, суд вважає, що розмір процентів був визначений сторонами договору, погоджений та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Оскільки відповідач належними доказами не спростував доводи позивача, свого розрахунку суду не надав, тому перевіривши розрахунки позивача в частині основної суми заборгованості, нарахованих процентів, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за основним боргом (кредитом), процентів за користування грошовими коштами знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, оскільки розмір отриманого та не повернутого вчасно кредиту підтверджено матеріалами справи, а розмір відсотків за користування кредитними коштами, передбачений укладеним між сторонами договором, тому позов підлягає задоволенню.

Щодо застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Тобто, у будь-якій справі про спір про право цивільне (приватне право) де відповідачем заявлено про застосування позовної давності, суд навіть при наявності правомірності позовних вимог зобов`язаний відмовити у задоволенні позову.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Зазначений режим застосування строку позовної давності діяв до 11.03.2020 року.

Так відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який набув чинності 02.04.2020, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року за № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12 березня 2020 року на усій території України був установлений карантин, який послідовно продовжувався до 31.06.2023 року постановами КМУ:

від 11.03.2020 року № 211 з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року;

від 20.05.2020 № 392- з 22 травня 2020 року до 31 липня 2020 року;

від 22.07.2020 № 641- з 1 серпня 2020 року до 19 грудня 2020 року;

від 09.12.2020 № 1236 з 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року.

До того ж відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (дата набрання чинності цього пункту 17.03.2022 року) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Відновлення строків позовної давності передбачено Законом України від 14.05.2025 року №4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», який набрав чинності з 04.09.2025 року, саме із цієї дати відновлено обчислення строків позовної давності.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про неможливість застосування строку позовної давності, оскільки він позивачем не пропущений і судом встановлено правові підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати на оплату судового збору в розмірі 2422,40 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн., слід приймати до уваги викладене нижче.

За ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

Положенням п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Слід відзначити, що витрати на професійну правничу допомогу є видом судових витрат і всі норми процесуального кодексу, які стосуються судових витрат відносяться також до витрат на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати повинні бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволені таких вимог.

До суду на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с. 33), договір про надання правничої допомоги від 12.02.2025 року (а.с. 34), додаток до цього договору (а.с. 35).

У Додатку до договору про надання правової допомоги від 15.10.2025 року міститься перелік послуг за надання правової допомоги: оформлення документів щодо надання правничої (правової) допомоги 30 хвилин - 1000,00 грн.; збір та аналіз доказів, формування правової позиції, визначення підсудності справи та платіжних реквізитів для сплати судового збору 1 година - 2000,00 грн.; складання позовної заяви 2 години - 4000,00 грн.; формування додатків (доказів) до позовної заяви (для суду та відповідачу) 1 година - 2000,00 грн.; відправка позову стороні, до суду, формування матеріалів адвокатського досьє по справі 30 хвилин - 1000,00 грн. (а.с. 35).

Також п. 1.2. вказаного вище Додатку визначено, що розмір гонорару виконавця підлягає сплаті заявником виконавцю не пізніше 10 банківських днів від дати винесення судом рішення, але не раніше повідомлення адвокатом про даний факт.

Компенсації підлягають не лише фактично сплачені витрати. Якщо сторони договору про надання правничої допомоги домовилися про оплату витрат у майбутньому, ці суми також мають бути відшкодовані. І надання до суду банківських документів про сплату адвокатського гонорару не є обов`язковою умовою для стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Про це говорять постанови ВС від 26.06.2019 у справі №813/481/18, від 2.10.2019 у справі №815/1479/18, від 29.10.2020 у справі №686/5064/20.

В зв`язку з викладеним, суд не приймає до уваги твердження відповідача про відсутність доказів оплати витрат на правничу допомогу, як підставу відмови у їх відшкодуванні.

З приводу доводів відповідача про співпадіння адрес Товариства та адвокатського обєднання, як ознака внутрішнього юриста, то це не відповідає дійсності, оскільки в договір про надання правничої допомоги від 12.02.2025 року містяться різні адреси сторін.

Щодо відсутності акту виконаних робіт, то Велика Палата ВС у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Як зазначено ВС в постанові від 17.01.2022 року № 756/8241/20, зустріч із клієнтом та погодження заперечень на касаційну скаргу мають організаційний характер, є складовими підготовки відзиву на касаційну скаргу та за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окрема послуга, немає підтвердження, що клієнту разом із тим здійснювалося надання консультацій правового характеру, а тому такі витрати не підлягають компенсації.

З огляду на викладене, надання представником позивача такої правничої послуги як формування правової позиції, не може включатися до витрат на правничу допомогу, оскільки вона не підтвердженна належними доказами.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.01.2022 року у справі № 911/2737/17, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 04.10.2021 року № 640/8316/20, від 21.10.2021 року у справі № 420/4820/19 тощо).

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, враховуючи категорію справи, обсяг виконаних робіт та наданих адвокатом послуг, значення справи для сторони позивача, її публічним інтересом, співмірність даних витрат, які суд вважає завищеними, тому суд вважає такими, що підлягають до задоволенню витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн., які слід стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст.ст. 204, 207, 256, 257, 261, 267, 526, 530, 536, 610-611, 625, 628, 629, 639, 1048, 1054, 1055, 1077, 1082 ЦК України, ст.ст. 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 137, 141, 259, 263-265, 268, 279, 352, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» заборгованість за кредитним договором №-479606 від 30.09.2021 у розмірі 19052,00 (дев`ятнадцять тисяч п`ятдесят дві гривні 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК» витрати на оплату судового збору у розмірі 2422,40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 коп.) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. (шість тисяч гривень 00 коп.).

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «КОШЕЛЬОК», код ЄРДПОУ 40842831, адреса місцезнаходження: 08135, Київська область, Києво-Святошинський район, с. Чайки, вул. Антонова, буд. 8А.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 11.12.2025 року.

Суддя: