Справа № 191/2478/23
Провадження № 2/191/615/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Окладнікової О.І.,

за участю секретаря судового засідання Заламай О.Ю.,

представника позивача - адвоката Чекарьова Є.В.,

представника відповідача - адвоката Євценка Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та стягнення інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

05.06.2023 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та стягнення інфляційних втрат.

У позовній заяві позивач посилався на те, що згідно з договором позики від 15.07.2021 р., ОСОБА_2 отримав у нього в борг грошову суму у розмірі 900000 грн., яка підлягала поверненню позивачу в повному обсязі строком до 15.07.2022 р. Станом на поточну дату відповідач умови договору порушив, всупереч вимогам ст. 1049 ЦКУ, борг позивачу не повернув. Таким чином, зазначена сума боргу підлягає стягненню з боржника у судовому порядку. Крім того, на підставі ч.2 ст.625 ЦКУ, з ОСОБА_2 підлягають стягненню інфляційні втрати, які за період з 15.07.2022 р. по 23.05.2023 р. складають 111,317 %, тобто сума інфляційних втрат становить 900000 х 0,11317 = 101853 грн., у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з ОСОБА_2 на його користь боргу за договором позики від 15.07.2021 р. у сумі 900000 грн., інфляційних втрат за період з 15.07.2022 р. по 23.05.2023 р. у сумі 101853 грн., а всього стягнути 1001853 грн.

Ухвалою суду від 29.06.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання.

25.08.2023 року від представника відповідача - адвоката Євценка Р.І. надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник зазначив, що ОСОБА_2 категорично заперечує проти пред`явленої позовної заяви, оскільки, вона є необґрунтованою та безпідставною, а правові підстави для її задоволення відсутні. Згідно тексту позовної заяви ОСОБА_1 , 15.07.2021 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в борг грошову суму у розмірі 900 000 гривень, яка підлягала поверненню ОСОБА_1 в повному обсязі строком до 15.07.2022 року. Однак, до позовної заяви позивач не надає договір позики, при цьому зазначає його в якості додатка до позову. При поданні виправленої позовної заяви, позивач не усуває недоліки і знову не надає до позову договір позики, який нібито укладений 15.07.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Розписка від 15.07.2021 року мала б підтверджувати факт передачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 йому у борг грошових коштів у розмірі 900 000 гривень, тобто підтверджувати реальність нібито укладеного між ними правочину. Однак, ОСОБА_1 навіть не надано до суду розписки, яка нібито підтверджує факт передання ОСОБА_2 грошових коштів та наявність заборгованості у нього перед ОСОБА_1 . ОСОБА_2 повідомляє суд, що жодного договору позики між ним та ОСОБА_1 ніколи не укладалось, жодні грошові кошти ОСОБА_1 в борг ОСОБА_2 не передавались. Додатково зауважує, що позивачем жодним належним чином не обґрунтовано та не надано до позовної заяви доказів наявності дійсного спору із відповідачем (звернення, отримання відмови, тощо), не надано докази майнового стану позивача (можливість передачі спірних грошей у борг), не надано відомостей на підтвердження того, що спір не носить штучний характер (відсутність інших судових справ між сторонами або за участю однієї зі сторін, виконавчих проваджень, пов`язаних із предметом даного спору). Суть позовної заяви та обґрунтування нібито наявності спору вміщується у двох реченнях, в підтвердження істинності яких не надано жодних доказів. Більше того, звертаючись із явно штучним позовом до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та стягнення інфляційних втрат, ОСОБА_1 стверджуючи, що надав ОСОБА_2 в борг грошові кошти у розмірі 900 000 гривень, просить його звільнити від сплати судового збору, оскільки за весь 2022 рік він не мав доходів. Тобто, малоймовірно, що особа, яка може дати в борг 900 000 гривень, через рік не має змоги сплати 1% від цієї суми задля звернення до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики. ОСОБА_1 ніколи не надавав у борг ОСОБА_2 грошових коштів, і взагалі, жодних договорів між сторонами ніколи не укладалось. Просив у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та стягнення інфляційних втрат - відмовити.

29.08.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій позивач зазначав, що з викладеними у відзиві доводами представника відповідача він не згоден. Боргова розписка відповідача від 15.07.2021 р. була ним складена в електронній формі, підписана з використанням КЕП, і надана йому у вигляді файлу відповідного формату Протокол перевірки КЕП від 15.07.2023 р., копія якого була ним долучена до матеріалів справи, був сформований під час підписання відповідачем розписки від 15.07.2023 р. Вищезазначені електронні документи можуть бути перевірені на інтернет-сторінці ЦЗО «Перевірити підпис» за посиланням https://czo.gov.ua/verify, або на будь-якому іншому аналогічному ресурсі органів та установ, що надають послуги з перевірки КЕП. Таким чином, розписка відповідача від 15.07.2021 р. є електронним документом, складеним і підписаним особисто відповідачем, а про наявність у позивача оригіналу розписки, як електронного документу, ним зазначалось у тексті позовної заяви. Подання паперових копій електронних документів відповідають вимогам ч.3 ст.100 ЦПКУ. Зазначив, що підставою звільнення його від сплати судового збору, згідно положень п.1 ч.1 ст.8 ЗУ «Про судовий збір», є відсутність у нього поточних доходів у 2022 р., водночас як позика ним була надана у 2021 р., тобто ці події ніяк не пов`язані між собою. До того ж надання позики, яка не була повернута позикодавцю, призводить якраз до зменшення обсягу його особистих коштів, а не навпаки, як вочевидь намагається довести представник відповідача. Що стосується «штучного характеру позову», то є незрозумілим, що має на увазі представник відповідача, позаяк жодних обґрунтувань з цього приводу ним не наведено. Також закон не вимагає від позивача у даному випадку будь-яких звернень, вимог, та інших заходів досудового врегулювання спору. Оригінал розписки відповідача від 15.07.2021 р., у вигляді електронного документу, надісланий на адресу суду поштовим відправленням на дисковому носії. Таким чином, між позивачем та відповідачем 15.07.2021 р. був укладений договір позики, на підтвердження якого відповідач надав йому розписку, у якій зазначені всі необхідні умови для договорів даного виду; розписка відповідача була ним оформлена у вигляді електронного документу, підписаного КЕП; відповідач не надав доказів повернення коштів за договором позики, його недійсності, або безгрошовості. Таким чином, позов до відповідача є повністю обґрунтованим, і підлягає задоволенню.

Крім того, 08.12.2023 року від позивача надійшла заява свідка, у якій останній зазначив, що про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань йому відомо та надав такі відповіді на запитання представника відповідача:

- питання № 1: З якої причини договір позики, який оформлено розпискою від 15 липня 2021 року, згідно якої ОСОБА_2 бере в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 900 000,00 гривень та які зобов`язується повернути до 15 липня 2022 року, було укладено саме в електронній формі?

Відповідь: Це пов`язано з тим, що спочатку я надав позику ОСОБА_2 у зазначеній сумі взагалі без будь-якого документального оформлення, під його усне зобов`язання повернути борг на протязі декількох днів. Оскільки це зобов`язання ОСОБА_2 не було виконане, я запропонував йому написати розписку, вказавши реальний строк, у який він буде в змозі повернути борг. На це ОСОБА_2 мені відповів, що не зможе це зробити, оскільки знаходиться в іншому населеному пункті. Порадившись з юристом, я запропонував ОСОБА_2 скласти, і надіслати мені розписку в електронній формі, на що отримав згоду;

- питання № 2: Ким було складено друкований текст розписки згідно якої ОСОБА_2 бере в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 900 000,00 гривень та які зобов`язується повернути до 15 липня 2022 року?

Відповідь: Мені це невідомо, позаяк я особистої участі у складанні розписки не приймав;

- питання № 3: Яким чином друкований текст розписки, згідно якої ОСОБА_2 бере в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 900 000,00 гривень та які зобов`язується повернути до 15 липня 2022 року, було передано ОСОБА_2 ?

Відповідь: Мені це невідомо, позаяк я особистої участі у складанні розписки не приймав;

- питання № 4: У який спосіб, підписана кваліфікованим електронним підписом розписка від 15 липня 2021 року була передана ОСОБА_1 : за допомогою електронної пошти, на електронному носії чи у якийсь інший спосіб?

Відповідь: Файл розписки надійшов на мою електронну пошту, і у подальшому був перенесений на мій особистий пристрій;

- питання № 5: Якщо розписка від 15 липня 2021 року підписана кваліфікованим електронним підписом була передана ОСОБА_1 за допомогою електронної пошти, то які адреси електронних скриньок адресата та адресанта?

Відповідь: Файл розписки у електронній формі надійшов на мою електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 , якою я користувався у той період часу. Після початку повномасштабної війни я припинив користуватись цією електронною поштою, і видалив свій акаунт. Реквізити адресанта у мене не збереглись, і пригадати я їх не можу;

- питання № 6: Де (місце), коли (час) та у якій формі (яким способом) ОСОБА_1 , 15 липня 2021 року було передано грошові кошти у розмірі 900 000,00 гривень ОСОБА_2 ?

Відповідь: Грошові кошти були мною передані ОСОБА_2 у готівковій формі, орієнтовно у другій половині червня 2021 р., більш точну дату і конкретне місце передачі коштів я наразі згадати не можу, позаяк з того дня пройшов тривалий термін часу - більше двох років;

- питання № 7: З яких джерел доходів ОСОБА_1 було надано 15 липня 2021 року у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 900 000,00 гривень

Відповідь: Ці кошти були моїми особистими накопиченнями попереднього періоду мого життя.

Ухвалою суду від 29.05.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що позивач надав позику ОСОБА_2 у сумі 900 000 грн. без будь-якого документального оформлення, під його усне зобов`язання повернути борг протягом декількох днів. Оскільки це зобов`язання ОСОБА_2 не було виконане, позивач запропонував написати розписку, вказавши реальний строк, у який він буде в змозі повернути борг. На це ОСОБА_2 відповів, що не зможе це зробити, оскільки знаходиться в іншому населеному пункті. У зв`язку з цим відповідачу було запропоновано скласти і надіслати розписку в електронній формі. 15.07.2021 року була вкладена розписка, яка була підписана удосконаленим електронним підписом фізичної особи ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Зокрема, розписка була наступного змісту: «Я, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової кртки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , одержав в борг від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , грошові кошти в сумі 900 000 грн. 00 коп. (дев`ятьсот тисяч гривень нуль копійок). Зобов`язуюсь повернути отримані гроші в повному обсязі до 15 липня 2022 року. Підпис: ОСОБА_2 » (том 1 а.с.12).

Файл з інформацією щодо підписання вказаного тексту розписки удосконаленим електронним підписом містить наступну інформацію: «Підписувач ОСОБА_3 ; Інформація про підписувала П.І.Б. ОСОБА_3 , Організація ФІЗИЧНА ОСОБА, Область ЛУГАНСЬКА, Населений пункт М.ЛУГАНСЬК; Додаткові дані Код ДРФО ; Інформація про сертифікат підписувала ЦСК АЦСК АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Реєстраційний номер 2В6С7DF9A3891DA104000000E4DF7B0046C85202; Позначка часу 15.07.2021 08:36:41» (том 1 а.с.73).

Згідно відповіді АТ КБ «Приватбанк» від 05.04.2025 року за вих. №20.1.0.0.0/7-250326/99743-БТ, яка була надана на виконання ухвали суду про витребування письмових доказів, ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) було оформлено один удосконалений електронний підпис (УЕП): 2В6C7DF9A3891DA104000000E4DF7B0046C85202; строк дії - закінчено; файловий підпис; термін дії: 22.06.2021 11:52:32-22.06.2022 23:59:59. Файловий підпис оформлюється клієнтами самостійно в «Приват24», або на сайті acsk.privatbank.ua (том 2 а.с. 11).

Станом на 03.08.2023 року ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , паспорт зразка 1993: серія: ЕМ номер: НОМЕР_3 видано: Жовтневий РВ УМВС України в Луганській області 10.02.1999 р., був зареєстрований та фактично проживав: АДРЕСА_1 ; адреса для листування та фактичного проживання: АДРЕСА_3 з 19.11.2024 року. Зазначене вказано у відповіді Міністерства соціальної політики України за вих.№10823/-0/2-23/19 від 03.08.2023 року (том.1 а.с.67).

Відповідно до інформації наданої листом Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби за вих.№ 91-41815/18/23-Вих від 31.08.2023 року ОСОБА_4 14.06.2021 року о 13: 56 годині в`їхав на територію України, а 03.07.2021 року о 18:44 виїхав з території України ( том.1 а.с.206).

Станом на 05.06.2023 року (дата подачі позову) та на час розгляду справи відповідач борг не повернув.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1, 2 п. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що непередбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).

Таким чином, 15.07.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у борг грошові кошти у розмірі 900 000,00 грн., які він зобов`язувався повернути до 15 липня 2021 року, що підтверджується розпискою, підписаною удосконаленим електронним підписом ОСОБА_2 , однак кошти не повернув.

Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, позивачем підтверджено факт надання відповідачу в борг грошових коштів.

Натомість, будь-які докази про повернення зазначених у розписці коштів у матеріалах справи відсутні, відповідач таких доказів не надав.

Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_2 не міг підписувати зазначену розписку 15.07.2021 року, оскільки у цей період перебувала на тимчасово окупованій території України, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна інформація Державної прикордонної служби України, у зв`язку з тим, що ці доводи не спростовують сам факт підписання розписки удосконаленим електронним підписом, адже ця дія не прив`язується до певної території.

Верховний Суд України та Верховний Суд неодноразово зазначали, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг (постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі 6-79цс14, від 31.01.2024 року у справі № 448/852/21 (61-7238св23)).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у позику у сумі 900000,00 грн. Доказів того, що борг повернуто відповідачем суду не надано, не спростовано це і відповідачем, отже з відповідача на користь позивача належить стягнути суму боргу за договором позики в розмірі 1001853,00 грн., яка складається з: 900000,00 грн. - сума боргу за договором позики; 101853,00 грн. - інфляційні втрати.

За приписами частин 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, з урахуванням вищенаведеного та оцінки доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Судові витрати у вигляді судового збору в сумі 10018,53 грн., відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача в дохід держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 19, 27, 76-83, 133, 137, 141, 223, 258-259, 264-265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

задовольнити позов ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , суму заборгованості за договором позики від 15.07.2021 року в сумі 900 000 (дев`ятсот тисяч) грн. та інфляційні втрати у сумі 101 853 (сто одна тисяча вісімсот п`ятдесят три) грн., а всього - 1 001 853 (один мільйон одна тисяча вісімсот п`ятдесят три) грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір у сумі 10 018 (десять тисяч вісімнадцять) грн. 53 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Повний текст рішення складений 08 грудня 2025 року.

Суддя О.І. Окладнікова