ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого судді Соловей Г.В.,

з участю секретаря судових засідань Гапонюк І.В.,

за участю заявника ОСОБА_1 ,

за участю представника заявника Рекуха О.В.,

за участю стягувача ОСОБА_2 ,

за участю представника стягувача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засідані в порядку відео конференції в м. Фастів Київської області заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИВ:

12.11.2025 року через систему «Електронний суд» до Фастівського міськрайонного суду Київської області звернулася ОСОБА_1 з заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Заява мотивована тим, що 09 вересня 2025 року Фастівським міськрайонним судом Київської області у справі № 381/4919/25 був виданий судовий наказ за заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини усіх видів заробітку (доходів) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 29 серпня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.

ОСОБА_1 судовий наказ отримала вперше 25 жовтня 2025 року, що підтверджується листом Фастівського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2025 року. Про прийняття судового наказу їй стало відомо з матеріалів іншого судового провадження.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , останнім часом проживала з матір`ю ОСОБА_1 за місцем її проживання: АДРЕСА_1 . Дитина навчалася в 2024-2025 навчальному році в 4-А класі ОПОРНОГО ЗАКЛАДУ «КРОЛЕВЕЦЬКИЙ ЛІЦЕЙ № 3» переведена до 5-А класу. Дитина перебуває на обліку в медичному закладі міста Кролевець Конотопського району Сумської області. ОСОБА_5 зареєстрована за місцем проживання батька: АДРЕСА_2 . Дитина проживала за місцем проживання батька на літніх канікулах за домовленістю між батьками.

ОСОБА_1 , звернулася до Кролевецького районного суду Сумської області з позовом про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів. Судом було прийнято позовну заяву та відкрито провадження. Просить визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 .

14.11.2025 року ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області відкрито провадження у справі та призначено до розгляду з повідомленням сторін.

14.11.2025 року через систему «Електронний суд» до Фастівського міськрайонного суду Київської області звернулася представник заявника ОСОБА_1 адвоката Рекуха О.В. з заявою про можливість взяти участь в судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2025 року забезпечено заявнику ОСОБА_1 та представнику заявника ОСОБА_6 брати участь у судових засіданнях у даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

24.11.2025 року через систему «Електронний суд» до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшли пояснення у справі від представника ОСОБА_2 в яких зазначено про відмову від задоволення заяви ОСОБА_1

03.12.2025 року через систему «Електронний суд» до Фастівського міськрайонного суду Київської області надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника заявника в якій просить задовольнити вимоги заяви ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню судовий наказ про стягнення аліментів.

В судовому засіданні заявник та її представник вимоги заяви підтримали та просили визнати виконавчий документ таким, що не підлягає до задоволення з підстав зазначених в заяві.

В судовому засіданні представник стягувача проти вимог заяви заперечувала та просила у її задоволені відмовити.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

У той же час судовий наказ є також виконавчим документом (згідно ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження»). Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ст. 431 ЦПК України).

За змістом п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути виданий, якщо заявлена вимога про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір (ч.2 ст.161 ЦПК України).

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 5 статті 183 СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Згідно з п.7 ч.1 ст.168 ЦПК України у судовому наказі зазначаються повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачом вимог по суті.

У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» № 14 від 23 грудня 2011 року зазначається, що наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

До заяви про видачу судового наказу додаються оригінали або належним чином завірені копії документів, які підтверджують матеріально-правову вимогу заявника (пункт 5 зазначеної Постанови). Таким чином, наказне провадження є спрощеним у порівнянні з позовним, альтернативним йому провадженням у суді першої інстанції, і заснованим на письмових доказах. У наказному провадженні можливе задоволення лише документально підтверджених вимог.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Відповідно до статті 173ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Відповідно до змісту частин 1, 2 статті 432 ЦПК України, виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або 3) з інших причин. При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню.

У постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №2-4671/11 сформульовано правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст.432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Вищевказане знаходить своє підтвердження у викладеній правовій позиції Верховного суду, у постанові від 19.09.2022 року по справі №917/244/21 згідно з якою визначено, що у межах розгляду саме заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого й однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, проте не здійснюється перегляд самого судового рішення, самого спору по суті, встановлених судовим рішенням фактичних обставин справи, дослідження доказів, що свідчать про можливу зміну цих обставин, з прийняттям відповідних висновків.

Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

З аналізу змісту заяви вбачається, що представник боржника доводить обставину відсутності у ОСОБА_1 обов`язку утримувати малолітню доньку ОСОБА_7 , на утримання якої стягнуті аліменти, оскільки дитина проживає з матірю ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, обов`язок матері щодо утримання дитини не може бути припинений у зв`язку з проживанням дитини разом з нею. Тому доводи представника боржника про відсутність у боржника обов`язку утримувати свою дитину є безпідставними, а отже відсутні підстави для визнання судового наказу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09.09.2025 року таким, що не підлягає виконанню.

Документи, що надані боржником разом із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, не спростовують її обов`язку утримувати дитину, як і права стягувача на отримання аліментів.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суд звертає увагу, що законодавством визначено підстави припинення обов`язку зі сплати аліментів на підставі судового рішення.

Зокрема, статтею 273 СК України визначено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Таким чином, суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у ст. 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

З матеріалів заяви про видачу судового наказу вбачається, що така відповідає вимогам ч.1 п.4 ст.161 ЦПК України, підстав для відмови у видачі судового наказу, передбачених ст.165 ЦПК України судом не встановлено, судовий наказ було видано не помилково, а за заявою заявника про стягнення аліментів та на законних підставах, представником боржника не надані суду докази того, що його добровільно виконано, примирення між сторонами не відбулося, підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, з мотивів на які посилається представник боржника немає, оскільки існує судовий наказ (судове рішення), який набрав законної сили, а тому у відповідності до вимог ст.129-1 Конституції України та ст.18 ЦПК України такий є обов`язковим до виконання.

Таким чином суд приходить висновку про безпідставність заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, а отже у задоволенні цієї заяви необхідно відмовити повністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. 180, 181 СК України, ст.ст. 19, 161, 170, 171, 432 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню залишити без задоволення.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Головуючий у справі Г.В.Соловей