ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/8963/23 Головуючий суддя І інстанції Смирнов В. А.
Провадження № 22-ц/818/3189/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про повернення безпідставно набутого майна (коштів)
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Пилипчук Н.П., Шабельнікова С.К.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Ігоря Ігоровича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 березня 2025 року, у цивільній справі № 638/8963/23, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,

в с т а н о в и в:

01 серпня 2023 року ОСОБА_2 через свого представника адвоката Брек Людмили Олегівни звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 7 грудня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір, який оформили у вигляді розписки.

Вказав, що згідно розписки Відповідач отримав грошові кошти у, загальній сумі 19 070, 00(дев?ятнадцять тисяч сімдесят) доларів США., зобов`язався придбати автомобіль Hyundai Santa FE 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , відповідно до довіреності (зареєстровано у реєстрі за № 13096) за суму 17 200,00 (сімнадцять тисяч двісті) дол. США, оформити автомобіль за суму 170, 00 (сто сімдесят) дол. США, доставити автомобіль у порт Одеса або Черноморськ за суму 1700,00, (одна тисяча сімсот) дол. США.,

Також, у підтвердження даного договору 17 грудня 2021 р. Приватним, нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Череватенко О.М., зареєстровано у реєстрі за №13096 довіреність відповідно до якої Сабадаш, ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою АДРЕСА_1 ,, купити за кордоном на ім?я ОСОБА_2 автомобіль марки Hyundai Santa FE, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , перегнати його в, Україну та здійснювати представництво інтересів у відповідальній митниці та, прикордонній службі України при оформленні документів на ввезений ним на, митну територію країни автомобіль, а також у Національній поліції України,, відповідних сервісних центрах МВС або інших органах реєстрації ТЗ щодо, реєстрації зазначеного автомобіля на ім?я ОСОБА_2 . Довіреність дійсна до 17 березня 2022 року.

Зазначив, що після отримання грошових коштів Відповідач не виконав своє зобов?язання. Автомобіль Позивач не отримав, реєстрація автомобіля на ім?я позивача, не виконана, автомобіль не було придбано та не доставлено на територію України.

Вказав, що позивач передав грошові кошти у сумі 19 070, 00 (дев?ятнадцять тисяч сімдесят) доларів США Відповідачу, натомість, автомобіль Позивачу викуплений та поставлений не був, грошові кошти, Відповідачем в добровільному порядку Позивачу повернуті не були.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти у сумі 19070,00 дол. США та судові витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 березня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , безпідставно набуті грошові кошти в сумі 19070, 00 (дев`ятнадцять тисяч сімдесят) дол. США, що по курсу НБУ станом на 05 березня 2025 складає 792896 грн. 27 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 судовий збір у розмірі 6971 грн. 99 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 витрати на правову допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) грн.00 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Шаповалов Ігор Ігорович подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Вказав, що судом одночасно встановлено наявність договірних відносин між сторонами та застосовано ст. 1212 ЦК України щодо безпідставного збережених коштів. Такий підхід є взаємовиключним, оскільки наявність договору виключає можливість визнання отримання коштів без правової підстави. У разі існування договірних зобов`язань правовідносини повинні регулюватися положеннями договору, а не нормами про безпідставне збереження. Про що власне і наголошував представник відповідача.

Звертає увагу на те, що не заперечується позивачем, а також встановлено судом першої інстанції, що між сторонами в усній формі був укладений договір доручення, за яким Позивач видав Відповідачу довіреність, посвідчену 17.12.2021 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Череватенко О.М. за реєстровим №13096. Відповідно до досягнутих домовленостей, що знайшло своє відображення у тексті довіреності, Відповідач мав придбати від імені та за рахунок Позивача транспортний засіб марки Hyundai Santa FE 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

Наголошує, що зазначений в тексті довіреності номер кузова транспортного засобу свідчить про те, що Позивач мав на меті придбати конкретний транспортний засіб та був обізнаний із особою продавця. Так, Відповідач не міг впливати на вибір Позивача. Грошові кошти в сумі 19 070,00 доларів США, які Позивач передав Відповідачу, призначалися для того щоб Відповідач зміг виконати надані йому за довіреністю повноваження щодо оплати вартості автомобіля, його доставки до України та його розмитнення про, що безпосередньо зазначено в розписці від 17.12.2021.

Вказує, що між сторонами у справі виникли правовідносини, які регламентуються главою 68 ЦК України «Доручення». Згідно ч.1 ст.1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Частиною 1003 ЦК України встановлено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Відповідно до ч.2 ст.1007 ЦК України довіритель зобов`язаний, якщо інше не встановлено договором: 1) забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; 2) відшкодувати повіреному витрати, пов`язані з виконанням доручення. З огляду на зазначені положення ЦК України вбачається, що вчинений повіреним правочин від імені довірителя створює змінює, припиняє цивільні права та обов`язки останнього. Водночас повірений не є стороною такого правочину і не несе перед довірителем чи іншою стороною відповідальності за його виконання. Системний аналіз положень ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.177, ч.1 ст.202, чч.1, 2 ст.205, ч.1 ст.207, ч.1 ст.1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою для набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені в ч.2 ст.11 ЦК України. Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 03.06.2015 у справі №6-100 цс15, від 05.12.2018 у справі №367/6344/16-ц. Таким чином, оскільки між сторонами виникли правовідносини, що за своєю правовою природою відповідають договору доручення, суд першої інстанції мав установити не лише наявність формальних ознак таких відносин, а й дослідити фактичне виконання договору доручення. Зокрема, чи вчиняв повірений відповідні юридичні дії в інтересах довірителя та чи були фактично передані грошові кошти продавцю. Лише встановивши ці обставини, можливо надати належну правову оцінку діям сторін та визначити наявність або відсутність підстав для покладення відповідальності, оскільки відповідальність повіреного у межах договору доручення настає лише за порушення обов`язків, передбачених договором, але не у формі повернення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України.

Вважає, що суд першої інстанції застосував до спірних відносин ст.1212 Цивільного кодексу України, яка до спірних відносин застосуванню не підлягає. Згідно ч. 2 ст. 376 ЦПК України, застосування закону, який не підлягає застосуванню, вважається неправильним застосуванням норм матеріального права. Це, у свою чергу, є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення (п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що згідно ч. 5 ст. 263 та п.3 ч.4 ст.265 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Позивач з порозумінням ставиться до позиції судів, що ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»), стосовно того, що обов`язок суду давати обґрунтування своїх рішень не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Але ж, у цій справі фактично єдиним аргументом щодо відсутності підстав для задоволення позову є відсутність підстав для застосування ст.1212 у зв`язку з наявністю договірних відносин у сторін. Суд першої інстанції у своєму рішенні, в порушення вимог ч. 5 ст. 263 та п.3 ч.4 ст.265 ЦПК України не надав жодної оцінки цьому єдиному аргументу відповідача. Навряд чи це можна вважати таким, що відповідає зазначеній судовій практиці. До речі, у тому ж рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив також, що «ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті». Так, суд першої інстанції залишив без уваги аргумент відповідача щодо незастосовності статті 1212 ЦК України, не надавши йому належної правової оцінки. Крім того, у рішенні відсутнє обґрунтування та мотиви, які б підтверджували правомірність застосування цієї норми.

У письмовому відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Маркіна К.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін. Стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у сумі 5000,00 грн під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Вказала, що позивач передав грошові кошти у сумі 19 070, 00 (дев`ятнадцять тисяч сімдесят) доларів США Відповідачу, що представник Відповідача підтверджував у суді першої інстанції та підтверджує у апеляційній скарзі, натомість автомобіль Позивачу викуплений та поставлений не був, грошові кошти Відповідачем в добровільному порядку Позивачу повернуті не були. Така поведінка ОСОБА_1 повністю підірвала довіру до нього, тож ОСОБА_2 був вимушений звернутись до суду для захисту свого порушеного права.

Зазначила, що після подання позовної заяви, Відповідач вийшов на зв`язок із Позивачем та обіцяв врегулювати питання у добровільному порядку. Наполягав на тому, що ним було перераховано кошти за автомобіль, але докази так і не надав. Представник відповідача у судовому засідання не зміг довести, що грошові кошти було дійсно перераховано продавцю, а отже ОСОБА_1 залишив їх у себе без достатньої правової підстави. Тож, є усі необхідні умови для застосування положень статті 1212 ЦК України у даних правовідносинах, а саме: набуття та збереження майна за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для збереження такого майна, оскільки така підстава відпала; а також: 1)збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2)втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3)причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4)відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням ного в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.

Зауважила, що основним аргументом апеляційної скарги є: «13.Таким чином, суд першої інстанції застосував до спірних відносин ст.1212 Цивільного кодексу України, яка до спірних відносин застосуванню не підлягає.» Не погоджуємось з таким твердженням, вважаємо його необґрунтованим з огляду на наступне. Так, предметом позову у даній справі є стягнення безпідставно збережених коштів на підставі ст.1212 ЦК України. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Враховуючи вказані норми матеріального права, фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, можливо дійти висновку, що відповідач отримав від Позивача грошові кошти на придбання та оформлення автомобіля, який в подальшому не був придбаний. Факт одержання грошових коштів підтверджено розпискою Відповідача від 17 грудня 2021 року. Відомості щодо реєстрації за Позивачем права власності на автомобіль відсутні. Надані кошти утримуються Відповідачем безпідставно і по-шахрайськи, а тому застосовується стаття 1212 ЦК України.

Посилається, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач без належних правових підстав отримав від ОСОБА 1 грошові кошти у сумі 24 450 доларів США за продаж автомобіля, власником якого не був. Факт одержання грошових коштів в сумі 24 450 доларів США підтверджено розпискою ОСОБА 2 від 24 вересня 2016 року. Відомості щодо реєстрації за ОСОБА_1 права власності на спірний автомобіль відсутні. Доводи касаційної скарги про те, що факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля підтверджено розпискою та довіреністю, підлягають відхиленню, оскільки видача розписки та довіреності не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, якій видана така довіреність. Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 07 березня 2018 року у справі № 536/378/15-ц (провадження № 61- 772св18) та від 15 лютого 2018 року у справі № 640/7052/16-ц (провадження № 61- 4678св18).»

Зазначила, що орієнтовний розрахунок витрат позивача під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції складає 5000,00 грн. До відзиву на апеляційну скаргу надаються рахунок адвоката та платіжне доручення про сплату послуг, Акт виконаних робіт.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт передачі грошових коштів підтверджується особистою письмовою розпискою відповідача від 17.12.2021, копія якої міститься в матеріалах справи, оригінал розписки був долучений до матеріал справи та оглянутий судом у судовому засіданні від 23.01.2025 року. На дату подачі позову та апеляційної скарги відповідач грошові кошти в сумі 19070,00 доларів США не повернув, тим самим зберігши їх у себе за рахунок позивача без достатньої правової підстави.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Так, відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Частиною першою статті 202 ЦК України, передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Положеннями частин першої, третьої статті 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставне набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Таким чином, із змісту зазначеної норми вбачається, що підставою виникнення зобов`язання, визначеного даною нормою, є сукупність наступних умов: набуття (збереження) майна (майном також є грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. До таких підстав відноситься також випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін, якщо це допускається договором або законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року в справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20) зроблено висновок по застосуванню частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України та вказано, що «якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

З матеріалів справи вбачається, що позивач сплатив7 грудня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір, який оформили у вигляді розписки.

Відповідно до розписки Відповідач отримав грошові кошти у, загальній сумі 19 070, 00(дев?ятнадцять тисяч сімдесят) доларів США., зобов`язався придбати автомобіль Hyundai Santa FE 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , відповідно до довіреності (зареєстровано у реєстрі за № 13096) за суму 17 200,00 (сімнадцять тисяч двісті) дол. США, оформити автомобіль за суму 170, 00 (сто сімдесят) дол. США, доставити автомобіль у порт Одеса або Черноморськ за суму 1700,00, (одна тисяча сімсот) дол. США.,

В підтвердження даного договору 17 грудня 2021 р. Приватним, нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Череватенко О.М., зареєстровано у реєстрі за №13096 довіреність відповідно до якої Сабадаш, ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою АДРЕСА_1 ,, купити за кордоном на ім?я ОСОБА_2 автомобіль марки Hyundai Santa FE, 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , перегнати його в, Україну та здійснювати представництво інтересів у відповідальній митниці та, прикордонній службі України при оформленні документів на ввезений ним на, митну територію країни автомобіль, а також у Національній поліції України,, відповідних сервісних центрах МВС або інших органах реєстрації ТЗ щодо, реєстрації зазначеного автомобіля на ім?я ОСОБА_2 . Довіреність дійсна до 17 березня 2022 року.

Після отримання грошових коштів Відповідач не виконав своє, зобов?язання. Автомобіль Позивач не отримав, реєстрація автомобіля на ім?я позивача, не виконана, автомобіль не було придбано та не доставлено на територію України.

Таким чином, Позивач передав грошові кошти у сумі 19 070, 00 (дев?ятнадцять тисяч сімдесят) доларів США Відповідачу, натомість, автомобіль Позивачу викуплений та поставлений не був, грошові кошти, Відповідачем в добровільному порядку Позивачу повернуті не були.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

2. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

3. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 січня 2013 року у справі № 5006/18/13/2012, від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13, від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, від 25 лютого 2015 року у справі № 3-11гс15, від 25 березня 2015 року у справі № 3-5гс15, від 03 червня 2015 року у справі № 6-100цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15, від 07 червня 2017 року у справі № 923/1233/15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18).

У даній справі, що розглядається судом, позивач вимагав стягнення спірної суми як безпідставно набутого майна.

Отже, у цьому випадку не має значення підстава, з якої відповідач набув ці гроші за рахунок позивача, однак, у будь-якому випадку, позивач повинен надати докази факту набуття відповідачем цих грошей за рахунок позивача.

Судом встановлено, що позивачем надано розписку, згідно якої Відповідач отримав грошові кошти у, загальній сумі 19 070, 00 (дев?ятнадцять тисяч сімдесят) доларів США., зобов`язався придбати автомобіль Hyundai Santa FE 2016 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , відповідно до довіреності (зареєстровано у реєстрі за № 13096) за суму 17 200,00 (сімнадцять тисяч двісті) дол. США, оформити автомобіль за суму 170, 00 (сто сімдесят) дол. США, доставити автомобіль у порт Одеса або Черноморськ за суму 1700,00, (одна тисяча сімсот) дол. США.

Отже, надана позивачем розписка підтверджує зобов`язання відповідача придбати на ім`я позивача автомобіль, відповідно до довіреності оформити автомобіль, доставити автомобіль у порт Одеса або Черноморськ, чого відповідачем зроблено не було, а тому подальше утримання цієї суми відповідачем є дійсно безпідставним, внаслідок чого відповідно до ст. 1212 ЦК України відповідач зобов`язаний повернути позивачу ці кошти.

Подібний висновок міститься у постанові Верховного суду від 10 квітня 2025 року у справі № 621/2155/20.

Будь-яких інших доказів, крім зазначеної вище розписки, якими б поза розумним сумнівом підтверджувалося б, що відповідач безпідставно, за рахунок позивача, набув спірну грошову суму, позивач не надав.

Отже, для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України позивач зобов`язаний надати докази того, що відповідач набув або зберіг спірну грошову суму за рахунок потерпілого (позивача).

Основна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок меж збільшенням майна в однієї особи i відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення (відповідний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, від 04.05.2022 у справі №903/359/21, від 05.10.2022 у справі №904/4046/20).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 16.09.2022 у справі №913/703/20).

Таким чином, як вірно було встановлено судом першої інстанції, що у даній справі договірні відносини між сторонами відсутні, відповідач не обґрунтував чому грошові кошти наявні у нього, а отже підлягають стягненню з відповідача на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України.

Доводи скарги про те, що суд першої інстанції залишив без уваги аргумент відповідача щодо незастосовності статті 1212 ЦК України, не надавши йому належної правової оцінки. Крім того, у рішенні відсутнє обґрунтування та мотиви, які б підтверджували правомірність застосування цієї норми, спростовується вищевикладеним та відхиляється колегією суддів.

Апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Ігоря Ігоровича не містить доводів щодо не співмірності розміру судових витрат позивача на правничу допомогу та стягнутого судового збору, тому в цій частині рішення суду не переглядалось судом апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу було заявлено про стягнення судових витрат за надання правничої допомоги під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.та надано суду відповідні докази (а.с.66-84 т.2).

Заперечень щодо цього відповідачем висловлено не було.

Отже, враховуючи, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, а рішення залишено без змін, з урахуванням обсягу та складності наданих представником ОСОБА_4 послуг з правничої допомоги протягом апеляційного перегляду справи, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, судова колегія вважає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати за надання правничої допомоги під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 5000,00 грн.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалось.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шаповалова Ігоря Ігоровича залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 05 березня 2025 року-залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 судові витрати за надання правничої допомоги під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 09 грудня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Н.П.Пилипчук.

С.К.Шабельніков.