ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 185/9722/21

провадження № 61-7212св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи:ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційні скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року в складі колегії суддів Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст первісних позовних вимог

У листопаді 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Богданівської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 28 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ВАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8 700,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту - 28 березня 2028 року. Кредитні зобов`язання були забезпечені договором іпотеки від 28 березня 2008 року, згідно з яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку будинок, загальною площею 62,9 кв. м, на АДРЕСА_1 (далі - будинок).

ОСОБА_1 не виконав належним чином зобов`язання щодо повернення кредиту, тому станом на 06 вересня 2021 року утворилася заборгованість у розмірі 11 964,18 дол. США, яка складається з: 4 300,53 дол. США - тіло кредиту; 3 513,58 дол. США - проценти; 173,52 дол. США - комісія; 3 976,55 дол. США - пеня.

З метою досудового врегулювання спірних правовідносин, враховуючи статтю 40 Закону України «Про іпотеку», банк направив на адресу боржника письмову вимогу про добровільне звільнення будинку, яка залишена поза увагою.

На підставі викладеного АТ КБ «ПриватБанк», з урахуванням уточнених позовних вимог, просило суд:

- у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 березня 2008 року у розмірі 11 964,18 дол. США звернути стягнення на спірний будинок шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах;

- виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у зазначеному житловому будинку.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області рішенням від 06 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовив.

Вирішив питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Законом України від 16 липня 2021 року № 1701-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо усунення розбіжностей та осучаснення реалізації майна в іпотеці та виконавчому провадженні» внесено зміни до Закону України «Про іпотеку», якими виключено статті 43-46 цього Закону, які передбачали продаж предмета іпотеки на прилюдних торгах, визначали порядок проведення прилюдних торгів. Чинним законодавством не передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, про який просить позивач. Тому у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту своїх прав. Позовна вимога про виселення мешканців з будинку є похідною від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки і також не підлягає задоволенню.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 17 травня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишив без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2022 року - без змін.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції здійснив належну правову оцінку наявних у матеріалах справи доказів та, врахувавши Закон України від 16 липня 2021 року № 1701-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо усунення розбіжностей та осучаснення реалізації майна в іпотеці та виконавчому провадженні», дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивач (у контексті обставин справи та заявлених вимог) обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Верховний Суд постановою від 29 листопада 2023 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанову касаційного суду мотивовано тим, що умовами договору іпотеки від 28 березня 2008 року передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки саме шляхом продажу його на публічних торгах. Внесення змін Законом України від 16 липня 2021 року № 1701-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо усунення розбіжностей та осучаснення реалізації майна в іпотеці та виконавчому провадженні» до Закону України «Про іпотеку», зокрема, у частині порядку (способу) реалізації предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову у цій конкретній справі, оскільки вимоги іпотекодержателя фактично спрямовані на погашення заборгованості у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Банк заявив вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору та не заперечував щодо реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на електронному аукціоні. Апеляційний суд на доводи банку уваги не звернув та не дав їм належної оцінки. Верховний Суд дійшов висновку, що позивач у цій справі, незважаючи на некоректне формулювання позовної вимоги під час звернення до суду з позовом, обрав правомірний та ефективний спосіб відновлення порушених прав. Тому суди, відмовляючи у задоволенні позову з підстав його невідповідності встановленим законом способам захисту, проявили надмірний формалізм під час вирішення цього питання.

Відмовивши у задоволенні позову з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, суди не перевірили належним чином доводи позивача та заперечення відповідача, не встановили фактичні обставини по суті заявлених вимог.

Апеляційний суд не перевірив належним чином висновки суду першої інстанції, не з`ясував наявності (відсутності) кредитної заборгованості (її дійсного розміру) та можливості звернення стягнення на іпотечне майно, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку з неправильним обранням позивачем способу захисту порушеного права.

Під час нового розгляду Дніпровський апеляційний суд постановою від 24 квітня 2024 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2022 року скасував та ухвалив нову постанову про часткове задоволення позову.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 28 березня 2008 року № DNQTGK00000212 у розмірі 6 528,25 дол. США, з яких: 4 300,53 дол. США - заборгованість за кредитом, 1 582,64 дол. США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом та 645,08 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором (за курсом 38,1575 грн становить 24 614,64 грн), звернув стягнення на предмет іпотеки - спірний будинок, який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2008 року, шляхом реалізації предмета іпотеки на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Зупинив виконання постанови Дніпровського апеляційного суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

У задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про виселення відмовив.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 11 863,57 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд, урахувавши те, що 08 грудня 2017 року банк звертався до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису за спірним кредитним договором, чим відповідно до приписів частини другої статті 1050 ЦК України змінив порядок, умови та строк виконання основного зобов`язання, дійшов висновку, що саме з цього часу припинилося право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, штрафи, пеню та комісію за кредитом.

Згідно з графіком загальний залишок заборгованості станом на 29 грудня 2017 року за наданим кредитом (тілом кредиту) становить 4 300,53 дол. США, за процентами - 1 582,64 дол. США, загальна сума нарахованої пені - 1 331,98 дол. США.

При цьому суд, урахувавши вимоги частини другої статті 21 Закону України «Про споживче кредитування», відповідно до яких у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачувалася пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу, дійшов висновку, що сума нарахованої пені не може бути більшою за 645,08 дол. США.

Щодо вимог банку про стягнення з відповідача комісії за кредитним договором, передбаченої пунктами 2.2.3, 7.2, 8.1, 8.2, суд дійшов висновку, що сплата винагороди за надання фінансового інструменту та за проведення додаткового моніторингу, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливими умовами кредитного договору та такими, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що є підставою для визнання їх недійсними згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України та частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому у цій частині суд не вбачав підстав для їх задоволення.

З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що загальна сума заборгованості становить 6 528,25 дол. США, що складається із заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 4 300,53 дол. США, за процентами 1 582,64 дол. США та пеня - 645,08 дол. США.

Оскільки відповідач не спростував належними та достовірними доказами доводи позивача про неналежне ним виконання кредитних зобов`язань, то суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором.

Що стосується вимоги про виселення відповідача та інших осіб, суд апеляційної інстанції, установивши, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту придбання спірного будинку за кредитні кошти, дійшов висновку про відмову у задоволенні зазначеної вимоги.

Урахувавши, що на момент ухвалення апеляційним судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки діє в Україні воєнний стан, суд дійшов висновку про зупинення виконання рішення суду на період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк»

15 травня 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права. Крім того, зазначає, що суд апеляційної інстанції не дослідив матеріали справи, якими встановлено факт придбання спірної квартири за кредитні кошти, а також помилково застосував частину другу статті 109 ЖК України та не врахував висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18.

Звертає увагу на те, що позивач надав докази на підтвердження того, що спірний будинок, який є предметом іпотеки, був придбаний за кредитні кошти, що підтверджується умовами укладеного між банком та відповідачем кредитного договору та іншими доказами, які мають бути оцінені судами у сукупності, відповідно до статті 89 ЦПК України.

Тому, оскільки предмет іпотеки був придбаний за рахунок кредитних коштів та на предмет іпотеки було звернуто стягнення згідно з судовим рішенням, відповідач підлягає виселенню з житла, що є предметом іпотеки, без надання іншого житлового приміщення.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги ОСОБА_1 .

24 травня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У касаційній скарзі заявник посилається на підставу касаційного оскарження, визначену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, а також не врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 серпня 2021 року в справі № 201/15310/16.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», не взяв до уваги заяву відповідача про застосування позовної давності до вимог банку.

Зазначає, що відповідач не сплачує щомісячні платежі за кредитним договором з 24 грудня 2014 року. Дата здійснення наступного щомісячного платежу - 28 січня 2015 року, тому саме з цього часу у позивача як іпотекодержателя виникло право на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак позов пред`явлено у листопаді 2021 року.

Іпотечний договір не містить умов щодо збільшення строків давності, а посилання позивача на пункт 5.5 кредитного договору є помилковим, оскільки такий договір не містить умов про те, що п`ятирічний строк давності поширюється на вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції, визначаючи розмір заборгованості, не врахував те, що 26 січня 2016 року банк направляв відповідачу вимогу щодо дострокового повернення суми кредиту, тому саме з цієї дати банк не мав права нараховувати відсотки за користування кредитом, а не з 08 грудня 2017 року (момент звернення банку до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису нотаріуса), як помилково вважав суд апеляційної інстанції.

Заявник погоджується з висновком апеляційного суду про те, що позивач неправомірно нараховував комісію за додаткові супутні послуги, яких по суті не надавав, що встановлено рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2023 року у справі № 185/7641/22, яке набрало законної сили. Однак під час визначення розміру заборгованості суд правильно не врахував розмір простроченої комісії (несплаченої), але при цьому не зменшив розмір заборгованості на розмір сплаченої уже відповідачем комісії, а також не врахував надані відповідачем розрахунки заборгованості, відповідно до яких відповідач сплатив комісію за період з 28 березня 2008 року до 24 грудня 2014 року в сумі 195,92 дол. США. Тому розмір тіла кредиту повинен бути зменшений на розмір неправомірно зарахованої банком комісії в розмірі 195,92 дол. США.

У зв`язку з тим, що суд неправильно визначив розмір тіла кредиту, то суд апеляційної інстанції неправильно розрахував і розмір пені.

Короткий зміст доводів особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», у якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін. У відзиві на касаційну скаргу заявник посилається на пропуск банком позовної давності до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також на те, що кредит був укладений в іноземній валюті, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Також звертає увагу на те, що спірний будинок не був придбаний за кредитні кошти. Кредитними коштами сплачена лише частина вартості будинку, а інша частина була сплачена за власні кошти відповідача та його дружини. Тому на спірні правовідносини не може бути застосована частина друга статті 109 ЖК України. Також зазначає, що спірний житловий будинок є єдиним його житлом та його сім`ї, зокрема у спірному будинку проживають неповнолітні діти, іншого житла не мають.

У червні 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін. Звертає увагу на те, що кінцевий термін повернення кредиту - 28 березня 2028 року, а також звертає увагу на пункт 5.5 кредитного договору, яким передбачено, що позовна давність за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки становить 5 років.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 21 травня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» та витребував її матеріали із Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Ухвалою від 17 червня 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Матеріали справи надійшли до Верховного Суду у грудні 2024 року.

Ухвалою від 03 листопада 2025 року Верховний Суд призначив справу до розгляду.

Фактичні обставини справи, з'ясовані судами

28 березня 2008 року між ВАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNQTGK00000212, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 8 700,00 дол. США на такі цілі: 7 000,00 дол. США на придбання нерухомості, 1 700,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених договором (т. 1, а. с. 14-16).

Договором передбачено обов`язок позичальника сплачувати за користування кредитом проценти у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороду за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 8.2 договору.

Погашення заборгованості повинно здійснюватися шляхом сплати позичальником щомісячного платежу у розмірі 80,29 дол. США, що складається із заборгованості за кредитом та процентами, винагороди, комісії.

Кінцевий термін повернення кредиту - 28 березня 2028 року.

У пункті 5.5 кредитного договору передбачено, що позовна давність за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки становить 5 років.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між сторонами був укладений договір іпотеки від 28 березня 2008 року (т. 1, а. с. 20, 21).

Предметом іпотеки є житловий будинок на АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 18.8.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Згідно з пунктом 30 договору іпотеки термін дії цього договору - до повного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором та всіма додатковими угодами до нього.

Згідно з випискою за рахунком ОСОБА_1 останній платіж за кредитним договором позичальник зробив 24 грудня 2014 року. За графіком погашення кредиту дата здійснення наступного щомісячного платежу - 28 січня 2015 року (т. 1, а. с. 134-137).

08 грудня 2017 року банк звернувся до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису за спірним кредитним договором.

Заочним рішенням від 09 листопада 2021 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у справі № 185/5359/21 визнав таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 23579, вчинений 08 грудня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О., яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 28 березня 2008 року (т. 1, а. с. 78).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 28 березня 2008 року № DNQTGK00000212 станом на 06 вересня 2021 року заборгованість становить 11 964,18 дол. США, що складається із: загального залишку заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) - 4 300,53 дол. США, у тому числі залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом - 60,68 дол США. Загальний залишок заборгованості за процентами - 3 513,58 дол. США, у тому числі залишок заборгованості за простроченими процентами - 3 490,87 США. Заборгованість з комісії - 173,52 дол. США, у тому числі заборгованість за простроченою комісією - 173,52 дол. США. Погашено пеню, у тому числі списано 7,89 США, загальна сума нарахованої пені - 3 976,55 дол. США (т. 1, а. с. 7-10).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просив застосувати позовну давність до вимог банку (т. 1, а. с. 64-74).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційних скарг, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на касаційні скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 та залишення без задоволення касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк».

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 367, частини першої статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційної інстанції повною мірою не відповідає.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови у позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частини перша та третя статті 1054 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом (абзац четвертий статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічне правило передбачене у частині другій статті 590 ЦК України.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, у частині першій цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У разі порушення основного зобов`язанням та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частини перша та друга статті 35 Закону України «Про іпотеку»).

Недотримання позивачем передбаченої статтею 35 Закону України «Про іпотеку» процедури подання вимоги про усунення порушень умов кредитного договору та договору іпотеки не є перешкодою для звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема шляхом проведення прилюдних торгів. Тому з моменту настання строку виконання основного зобов`язання у кредитора виникло право на звернення до суду із таким позовом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 червня 2023 року в справі № 755/13805/16 (провадження № 14-208цс21)).

Для застосування такого способу захисту своїх прав, як звернення стягнення на предмет іпотеки, необхідно не тільки встановити факт невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, а й розмір заборгованості, у рахунок погашення якої буде звернено стягнення.

Під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено такий висновок: «За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу».

Суди встановили, що 28 березня 2008 року між ВАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNQTGK00000212, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 8 700,00 дол. США на такі цілі: 7 000,00 дол. США на придбання нерухомості, 1 700,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених договором, строком до 28 березня 2028 року.

За обставинами цієї справи поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Згідно з умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено у місяцях.

Також суди встановили, що не заперечує відповідач у справі, останній платіж за кредитним договором позичальник зробив 24 грудня 2014 року. За графіком погашення кредиту дата здійснення наступного щомісячного платежу - 28 січня 2015 року (т. 1, а. с. 134-137).

Відповідно до умов кредитного договору, зокрема пункту 8.1.2, сторони погодили, що у разі порушення термінів оплати, передбачених у пункті 8.1.1 (у тому числі сплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, - вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості за кредитом), відсотків, винагороди, пені (у повному обсязі), в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Отже, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто підстави зміни строку виконання основного зобов`язання та визначили умови такого повернення.

Аналіз змісту пункту 8.1.2 кредитного договору дає підстави для висновку, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості.

Керуючись наведеним, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання і така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін.

Правовий висновок про те, що узгодивши з позичальником пункт 8.1.2 кредитного договору, АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору та порядку сплати процентів за користування кредитом і використало своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені, міститься, зокрема, в постановах Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 607/6922/16-ц (провадження № 61-15206св20), від 29 серпня 2022 року у справі № 219/1316/16-ц (провадження № 61-16080св21), від 28 вересня 2022 року у справі № 664/3122/15-ц (провадження № 61-3439св21), від 21 червня 2023 року в справі № 201/11583/21 (провадження № 61-811св23).

Зазначеного суд апеляційної інстанції не врахував, не дослідив зміст та умови кредитного договору щодо настання строку дострокового повернення кредиту, а тому дійшов помилкового висновку про те, що достроковий строк кредитування настав з 08 грудня 2017 року, тобто з часу вчинення виконавчого напису нотаріусом.

Враховуючи те, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснив 24 грудня 2014 року, а дата здійснення наступного щомісячного платежу - 28 січня 2015 року, тому, відповідно до положень пункту 8.1.2 кредитного договору строк кредитування закінчився 28 травня 2015 року, і саме з цієї дати банк втратив право нараховувати відсотки та пеню, а відповідач зобов`язаний був достроково повернути всю суму заборгованості за кредитним договором.

Станом на 28 травня 2015 року загальний залишок заборгованості за процентами становить 227,98 дол. США, а за пенею - 28,40 дол. США.

Суд апеляційної інстанції на зазначені обставини та вимоги закону уваги не звернув, тому дійшов помилкового висновку в частині визначення розміру заборгованості за відсотками та пенею.

Враховуючи, що позивач виконав свої обов`язки за кредитним договором, надав боржнику (відповідачу ОСОБА_1 ) кредит, а боржник належним чином не виконав своїх обов`язків з повернення суми кредиту та відсотків, враховуючи часткове погашення боржником заборгованості за кредитним договором, строк кредитування, колегія суддів дійшла висновку, що заборгованість за кредитом становить 4 556,91 дол. США, з яких тіло кредиту - 4 300,53 дол. США, заборгованість зі сплати процентів - 227,98 дол. США, заборгованість за пенею - 28,40 дол. США.

Щодо стягнення заборгованості з комісії

Відповідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року (далі - Закон № 1023-XII) (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) зазначено:

«З 13 січня 2006 року також почали діяти нові редакції: статті 18 Закону № 1023-XII, яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті). […]. 16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон № 3795-VI. Згідно з абзацом дев`ятим пункту 8 розділу І цього Закону частину четверту статті 11 Закону України № 1023-XII «Про захист прав споживачів» було доповнено новим абзацом третім такого змісту: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною». Наведені приписи у такій редакції діяли до 10 червня 2017 року, коли набрав чинності Закон № 1734-VIII. Згідно з останнім текст статті 11 Закону України № 1023-XII «Про захист прав споживачів» виклали у новій редакції, що не передбачала нікчемності зазначених умов договору, а звужувала дію Закону № 1023-XII до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII».

У справі, що переглядається, банк, звертаючись до суду з позовом, просив стягнути з відповідача на його користь 173,52 дол. США.

Вирішуючи зазначені вимоги, апеляційний суд дійшов висновку, що сплата винагороди за надання фінансового інструменту та за проведення додаткового моніторингу, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливими умовами кредитного договору та такими, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що є підставою для визнання їх недійсними згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України та частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому у цій частині суд не вбачав підстав для їх задоволення.

Колегія суддів не повністю погоджується з такими висновками, з огляду на таке.

Вирішуючи вимоги банку про стягнення з відповідача комісії за кредитним договором, передбаченої пунктами 2.2.3, 7.2, 8.1, 8.2, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що сплата винагороди за надання фінансового інструменту та за проведення додаткового моніторингу, тобто коштів, які супроводжують кредит, є несправедливими умовами кредитного договору.

Однак, визнаючи зазначені пункти кредитного договору недійсними, апеляційний суд не врахував те, що такі вимоги не були предметом розгляду цієї справи, що свідчить про те, що суд вийшов за межі позовних вимог.

Крім того, апеляційний суд не врахував те, що рішенням від 05 липня 2023 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області в справі № 185/7641/22 відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним у порядку захисту прав споживачів.

Зазначене судове рішення мотивовано тим, що умови оспорюваного кредитного договору, викладені у пунктах 2.2.3, 7.2, 8.1, 8.2, які передбачають сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2 % від суми наданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 8.2 цього договору, є несправедливими умовами кредитного договору та такими, що призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що є підставою для визнання їх недійсними згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України та частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом із тим під час звернення до суду з цим позовом ОСОБА_1 пропустив позовну давність, про застосування якої просило АТ КБ «ПриватБанк», подавши відповідне клопотання, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Зазначене рішення набрало законної сили та сторони не оскаржували.

Суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про визнавання недійсними зазначених пунктів кредитного договору.

Враховуючи те, що умова договору про надання споживчого кредиту, якою встановлені будь-які комісії за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною, підстав для стягнення з відповідача комісії у розмірі 173,52 дол. США немає.

Однак колегія суддів звертає увагу на помилковість доводів касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про несправедливість умов кредитного договору щодо встановлення комісії, помилково не зменшив розмір заборгованості на розмір сплаченої уже відповідачем комісії, оскільки, враховуючи рішення суду в справі № 185/7641/22, яке набрало законної сили та яким відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання умов кредитного договору щодо встановлення комісії недійсними у зв`язку з пропуском позовної давності, то немає підстав для здійснення перерахунку кредитної заборгованості та зменшення розміру заборгованості на розмір сплаченої уже відповідачем комісії.

Щодо доводів касаційної скарги про пропуск банком позовної давності до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У суді першої інстанції відповідач подав заяву про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

У пункті 5.5 кредитного договору передбачено, що терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені), штрафів за цим договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Отже, сторони кредитного договору скористалися своїм правом та збільшили строк звернення до суду з вимогою про захист цивільного права з трьох до п`яти років.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

При цьому суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

У справі, яка переглядається, у зв`язку зі зміною строків виконання зобов`язань позичальника в повному обсязі перед кредитором на 28 травня 2015 року, що прямо передбачено в пункті 8.1.2 кредитного договору, банк зобов`язаний був звернутися до суду з позовом до відповідача за захистом свого порушеного права, з урахуванням положень пункту 5.5 кредитного договору щодо встановленої сторонами п`ятирічної позовної давності, у строк не пізніше 28 травня 2020 року.

Разом з тим постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України від 17 березня 2020 року № 530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Водночас пунктом 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»).

Отже, положеннями частини першої статті 259 ЦК України визначено право сторін збільшити позовну давність. Сторони кредитного договору від 28 березня 2008 року скористалися своїм правом та збільшили строк звернення до суду з вимогою про захист цивільного права з трьох до п`яти років.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Враховуючи взаємозв`язок норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілі, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.

Отже, враховуючи те, що, змінивши строк кредитування на 28 травня 2015 року, що прямо передбачено в пункті 8.1.2 кредитного договору, банк вправі був звернутися до суду з позовом до відповідача за захистом свого порушеного права, з урахуванням положень пункту 5.5 кредитного договору щодо встановленої сторонами п`ятирічної позовної давності, у строк не пізніше 28 травня 2020 року, однак Законом № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), а також враховуючи те, що як на час закінчення позовної давності (28 травня 2020 року), так і на час звернення банку до суду з цим позовом (12 листопада 2021 року), діяв карантин, то безпідставними є доводи ОСОБА_1 про пропуск банком позовної давності до вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи те, що доводи касаційної скарги про пропуск позовної давності не підтвердились, колегія суддів дійшла висновку, що постанова апеляційного суду підлягає зміні в частині розміру заборгованості, в рахунок якої необхідно звернути стягнення.

Щодо касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на постанову апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про виселення

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).

У частині третій наведеної статті деталізується порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про потребу надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення під час вирішення судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Це передбачено й у частині першій статті 109 ЖК України, у якій зазначено, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Отже, у разі якщо іпотечне майне набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої-третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане особою за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим особам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.

Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 (провадження № 61-16820сво19), на яку, зокрема, посилається в касаційній скарзі банк, вказав, що в разі встановлення, що в іпотеку передано нерухоме майно, придбане не лише за кредитні кошти, а й за особисті кошти іпотекодавця, неможливо виселити відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Установивши, що банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний житловий будинок був придбаний лише за кредитні кошти, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що банк не довів наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного майна, що є його процесуальним обов`язком у розумінні статей 12, 81 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанку» про те, що спірний будинок, який є предметом іпотеки, придбаний лише за кредитні кошти, спростовуються матеріалами справи, зокрема договором купівлі-продажу спірного майна (т. 1, а. с. 76), відповідно до якого будинок придбаний за 50 500,00 грн, що еквівалентно на той час 10 000,00 дол. США, тоді як банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 8 700,00 дол. США, з яких 7 000,00 дол. США - на придбання нерухомості, 1 700,00 дол. США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених договором.

У зв`язку з чим безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що спірний будинок придбаний лише за кредитні кошти, а також на неврахування апеляційним судом висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, оскільки висновки, зроблені під час розгляду цієї справи, не суперечать висновкам, зробленим Верховним Судом у зазначеній справі.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені в оскаржуваному судовому рішенні суду апеляційної інстанції, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження, а переоцінка доказів, у свою чергу, на підставі вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

У зв`язку з чим Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для скасування постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про виселення.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно з частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але неправильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни постанови апеляційного суду в частині суми заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» та в рахунок якої необхідно звернути стягнення.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в частині вирішення позовних вимог про виселення, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, а постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Таким чином, сума судового збору, яка підлягала сплаті під час звернення у листопаді 2021 року до суду першої інстанції з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки становила 4 831,14 грн, до суду апеляційної інстанції - 7 246,71 грн (150 % від 4 831,14 грн), а до суду касаційної інстанції - 9 662,28 грн (200 % від 4 831,14 грн).

Зазначені грошові кошти під час подання позовної заяви, апеляційної скарги та касаційної скарги від 12 червня 2023 року були сплачені АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується матеріалами справи.

З огляду на те, що суд касаційної інстанції дійшов висновку про зміну постанови апеляційного суду в частині суми заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» та в рахунок якої необхідно звернути стягнення, колегія суддів вважає за необхідне змінити постанову апеляційного суду в частині розподілу судових витрат, а саме зменшити суму стягнених з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судових витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, апеляційної скарги та касаційної скарги від 12 червня 2023 року із 11 863,57 грн до 8 261,25 грн.

Також, враховуючи те, що касаційний суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_1 , то з АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути сплачений відповідачем судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 6 029,27 грн (пропорційно розміру задоволених вимог ОСОБА_1 ).

Оскільки касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» від 17 травня 2024 року не підлягає задоволенню, то відсутні підстави для компенсації банку сплаченого ним судових витрат за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року змінити, виклавши абзаци третій та шостий резолютивної частини в такій редакції:

«У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором від 28 березня 2008 року № DNQTGK00000212 у розмірі 4 556,91 дол. США, з яких: 4 300,53 дол. США - заборгованість за кредитом, 227,98 дол. США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом та 28,40 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором, звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок, загальною площею 62,9 кв. м, що розташований на АДРЕСА_1 , який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2008 року, шляхом реалізації предмета іпотеки на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону»;

«Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 8 261,25 грн».

В іншій частині постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені на сплату судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 6 029 (шість тисяч двадцять дев`ять) грн 27 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

В. В. Пророк