ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 438/1286/22

провадження № 61-9303св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 19 листопада 2024 року у складі судді Ткачової С. М. та постанову Львівського апеляційного суду від 09 червня 2025 року у складі

колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що вона на підставі договору купівлі-продажу

від 30 квітня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Львівської області Паньків Г. О., є власником квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки малого приватного підприємства «Бескид» (далі - МПП «Бескид») від 07 листопада 2022 року у вищевказаній квартирі, крім членів її

сім`ї, з 09 липня 2014 року зареєстрований також ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з актів від 07 листопада 2022 року та від 21 листопада 2022 року,

складених працівниками МПП «Бескид», ОСОБА_2 у зазначеній

квартирі зареєстрований, але з 2020 року не проживає.

Позивачка зазначала, що факт реєстрації відповідача порушує її права на вільне розпорядження і користування своєю власністю, вона позбавлена можливості відчужити вказану квартиру, так як потенційні покупці ставлять вимогу про відсутність реєстрації будь-яких осіб у квартирі. При цьому, посилалася на

статтю 41 Конституції України, статті 317, 391 ЦК України.

Вважала, що оскільки ОСОБА_2 не є членом її сім`ї, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 19 листопада

2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволено.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що

втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про захист права власності шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не був власником чи співвласником спірної квартири, а був лише зареєстрований у ній як член сім`ї колишнього власника - ОСОБА_3 , яка відчужила свою квартиру за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 , який відчужив цю квартиру ОСОБА_5 , а останній - їй, ОСОБА_1 . ОСОБА_3 була виселена зі

спірної квартири на підставі рішення суду.

Суд першої інстанції послався на відповідні правові висновки Верховного Суду, прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у контексті захисту права власності.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 09 червня 2025 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 19 листопада 2024 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновками міського суду, апеляційний суд також зазначив,

що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим

приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його

сім`ї. Установлено, що ОСОБА_3 була виселена зі спірної квартири на підставі рішення суду. ОСОБА_2 не є членом сім`ї ОСОБА_1 , яка придбала спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу. Факт реєстрації ОСОБА_2 у квартирі позивачки порушує її право на вільне розпорядження і користування житлом.

Апеляційний суд також послався на відповідні правові висновки Верховного

Суду у подібних правовідносинах, врахував положення Конвенції та прецедентну практику ЄСПЛ щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали з Бориславського міського суду Львівської області. Підставами касаційного оскарження зазначено пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

У вересні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2025 року справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської

області від 19 листопада 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 червня 2025 року призначено до судового розгляду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 листопада 2025 року справу передано судді-доповідачеві - ОСОБА_6 , судді, які входять до складу колегії: Коломієць Г. В.,

Черняк Ю. В., у зв`язку зі звільненням у відставку попереднього судді-доповідача - ОСОБА_7 ,

Згідно з протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів

від 12 листопада 2025 року справу передано судді-доповідачеві - Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: Гулейков І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Черняк Ю. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили всіх обставин справи, не врахували, що ОСОБА_5 , як попередній власник квартири, не виконав умови договору купівлі-продажу від 30 квітня 2020 року, укладеного з ОСОБА_1 , згідно з якими продавець зобов`язався забезпечити зняття з реєстрації місця проживання зареєстрованих осіб у квартирі. Він зареєстрований у квартирі з 2001 року і проживав у ній до 15 грудня 2017 року, тобто до моменту незаконного його позбавлення доступу до квартири державним виконавцем при виконанні

рішення суду про виселення. ОСОБА_1 завідомо знала і розуміла, що купує квартиру, в якій він зареєстрований та незаконно позбавлений доступу на проживання у ній попереднім власником квартири - ОСОБА_5 , який використав при відчуженні квартири підроблені документи, а саме довідки про склад сім`ї ОСОБА_8 та технічний паспорт на квартиру.Вказує на

порушення його права користуватися жилим приміщенням за місцем його реєстрації.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу, а також особи, яка подала відповідь на відзив

У жовтні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на

касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними. Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що її права та законні інтереси, як власника квартири, на вільне володіння, користування та розпорядженням своїм майном переважають інтереси члена сім`ї колишнього власника на користування квартирою, яка раніше належала

його матері. ОСОБА_2 , будучи зареєстрований у квартирі, як член сім`ї своєї матері (попереднього власника житла), мав усвідомлювати, що у разі зміни власника, зокрема, шляхом продажу квартири іншій особі, з якою він не пов`язаний будь-якими сімейними чи договірними відносинами, проживати у ній він зможе лише з дозволу нового власника. Схожі правові висновки також висловив Верховний Суд у постанові від 31 січня 2024 року у справі

№ 438/748/21, провадження № 61-9462св23, за позовом ОСОБА_2 до неї, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Монастирська М. М., приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Тепла М. Ю., приватний нотаріус Бориславського нотаріального округу Паньків Г. О., директор МПК «Бескид» Стефанишин П. І., начальник відділу реєстрації Бориславської міської ради

Раєва Я. Є., державний виконавець Бориславського міського відділу державної виконавчої служби Добош Г. В., про усунення перешкод у користуванні

житловим приміщенням та визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними.

Крім того, зазначено, що у грудні 2024 року вона звернулася до Центру надання адміністративних послуг Бориславської міської ради Львівської області

із заявою про зняття ОСОБА_2 із зареєстрованого місця проживання у квартирі. 09 грудня 2024 року ОСОБА_2 знято з реєстрації місця проживання у квартирі і на цей час він вже не зареєстрований за адресою її квартири.

У жовтні 2025 року до Верховного Суду надійшла відповідь ОСОБА_2 на відзив ОСОБА_1 , в якій відповідач підтримав доводи своєї касаційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу від 30 квітня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Паньків Г.О., ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_5 квартиру

АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 8-11).

Згідно з довідки МПП «Бескид» від 07 листопада 2022 року та копії будинкової книги у квартирі

АДРЕСА_1 , крім членів сім`ї ОСОБА_1 також зареєстрований з 2014 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до актів від 07 листопада 2022 року, 21 листопада 2022 року, 03 квітня 2024 року, складених працівниками МПП «Бескид», у квартирі

АДРЕСА_1 зареєстрований, але з 2020 року ОСОБА_2 не проживає.

Листом адміністратора відділу надання адміністративних послуг Бориславської міської ради Львівської області від 08 травня 2024 року № 382-ц ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви від 07 травня 2024 року про зняття особи ( ОСОБА_2 ) із зареєстрованого місця проживання.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року у справі № 438/748/21 встановлено, що ОСОБА_2 із

2001 року був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , а у 2006 році знятий з місця реєстрації

у зв`язку з виїздом до м.Львова на навчання, де був зареєстрований у гуртожитку.

Згідно з довідками про реєстрацію місця проживання Відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області від 24 липня 2018 року

№ 1176/17-59, від 26 жовтня 2020 року № 2606/17-59, відповіді на запит від 30 жовтня 2020 року № 2679/17-45, адресної картки особи, копії будинкової книги ОСОБА_2 із 09 липня 2014 року зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_2 .

15 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

20 березня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір

купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

30 квітня 2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 березня 2017 року клопотання ОСОБА_3 про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності задоволено. ОСОБА_3 , обвинувачену у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито. У кримінальному провадженні № 0000099 від 25 жовтня 2016 року за обвинувальним актом

відносно ОСОБА_3 встановлено, що 15 грудня 2010 року ОСОБА_3 з метою укладення нею та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у нотаріальній конторі приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Монастирської М. М. представила завідомо підроблений документ, а саме довідку про склад сім`ї від 15 грудня

2010 року № 2660, в якій вказано неправдиві відомості про те, що у спірній квартирі зареєстровано та проживає двоє осіб, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , що не відповідає дійсності, оскільки фактично станом на 15 грудня 2010 року і на цей час за вказаною адресою, крім перелічених осіб, зареєстрована та проживала її неповнолітня дочка - ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок використання ОСОБА_3 завідомо підробленого документа, між нею та ОСОБА_4 , всупереч положенням статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», без відповідної згоди органу опіки і піклування, 15 грудня 2010 року було укладено договір купівлі-продажу квартири.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року у справі № 438/748/21 позов ОСОБА_2 задоволено

частково. Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання доступу до житла. В іншій частині позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2010 року та від 20 березня 2017 року,

суд першої інстанції виходив із того, що ці вимоги заявлені із пропуском строку позовної давності. У частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30 квітня 2020 року суд першої інстанції відмовив, оскільки він укладений унаслідок двох попередніх договорів купівлі-продажу, у визнанні недійсними яких відмовлено.Крім того, позивач не був співвласником спірної квартири, не є стороною спірних правочинів, а ОСОБА_1 є добросовісним набувачем.

Задовольняючи позов у частині усунення перешкод у користуванні квартирою, суд першої інстанції виходив із того, що у ОСОБА_2 немає іншого,

крім спірної квартири, житла, останні декілька років він проживає на

орендованій квартирі, тому його право на житло є порушеним.

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року змінено в

частині відмови у задоволенні позовних вимог, викладено його мотивувальну частину у цій частині в редакції постанови апеляційного суду. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що права чи інтереси ОСОБА_2 , укладеним 15 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_12 договором купівлі-продажу, не порушені. Оскільки вимоги про визнання недійсними інших договорів купівлі-продажу від 20 березня 2017 року та від 30 квітня 2020 року є похідними від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2010 року, тому вони також не

підлягають задоволенню. В іншій частині позовних вимог апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі № 438/748/21, провадження № 61-9462св23, касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено

без задоволення; касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом скасовано, ухвалено в цій частині нове судове рішення

про відмову в позові. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, з урахуванням змін, внесених постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року, та

постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року в незміненій частині залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що ОСОБА_2 не був власником чи співвласником спірної квартири, а був лише зареєстрований у ній як член сім`ї колишнього власника - ОСОБА_3 , яка відчужила своє майно за договором купівлі-продажу та виселена зі спірної квартири на підставі рішення суду. ОСОБА_1 набула спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 30 квітня 2020 року. Відомостей про те, що вона не є добросовісним набувачем майна, судами не встановлено. Жодних взаємовідносин (сімейних, договірних тощо) ОСОБА_1 із ОСОБА_2 не має. При цьому

ОСОБА_1 стверджує, що спірна квартира необхідна їй для проживання зі своєю сім`єю, у тому числі малолітньою дитиною. З огляду на встановлені у розглядуваній справі обставини, права та законні інтереси ОСОБА_1 , як власника квартири на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном переважають інтерес члена сім`ї колишнього власника на користування квартирою, яка раніше належала його матері. Вселення фактично сторонньої

для ОСОБА_1 особи у її квартиру суперечить, передбаченому статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, праву кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. При цьому, ОСОБА_2 , будучи зареєстрований у квартирі, як член сім`ї своєї матері (попереднього власника житла), мав усвідомлювати, що у разі зміни власника, зокрема шляхом продажу квартири іншій особі, з якою він не пов`язаний будь-якими сімейними чи договірними відносинами, проживати у ній він зможе лише з дозволу нового власника.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду від 15 травня 2024 року заяву ОСОБА_1 про поворот виконання рішення задоволено. Допущено поворот виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року та постанови Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року у справі 438/748/21 в частині вирішення вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом.

Зобов`язано ОСОБА_2 звільнити житлову квартиру АДРЕСА_1 та повернути ОСОБА_1 ключ від дверей цієї квартири.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму

права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові

рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права,

а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України,

переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не

може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність

або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Надаючи правову оцінку встановленим судами обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Спір у цій справі виник між власником квартири та відповідачем, який зареєстрований у квартирі зі згоди колишнього власника квартири.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або

юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в

дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі

та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 8 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не

лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше

кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2009 року у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria).

У рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» зазначено, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom).

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу

до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення ЄСПЛ від 28 травня 2002 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy).

Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене,

особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У статті 7 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із

займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян

або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися у судовому порядку.

Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно

позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку

має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Дійсна сутність позовних вимог про усунення перешкод у користуванні

власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими

особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16, провадження № 14-181цс18.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі

№ 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15, провадження

№ 6-13113цс16, та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16, провадження № 61-29520св18, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13, провадження № 61-17372св18, зазначено, що власник має

право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору, що і здійснили суди попередніх інстанцій.

Право користування чужим майном передбачено положеннями

статей 401-406 ЦК України.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати

Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження

№ 14-64цс20.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою

статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе

за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене,

особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно

такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають

значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_2 не був власником чи співвласником спірної квартири, а був лише зареєстрований у ній як член сім`ї колишнього власника - ОСОБА_3 , яка відчужила свою квартиру за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 , який відчужив цю квартиру ОСОБА_5 , а останній - ОСОБА_1 . ОСОБА_3 була виселена зі спірної квартири на підставі рішення суду. Разом з цим, право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Оскільки ОСОБА_2 не є

членом сім`ї ОСОБА_1 , а інших взаємовідносин із нею (сімейних, договірних тощо) він не має, тому вважається таким, що втратив право користування

жилим приміщенням у спірній квартирі. Факт реєстрації ОСОБА_2 у квартирі позивачки порушує її право на вільне розпорядження і користування своєю власністю.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про те, що він позбавлений права користування житлом є безпідставними. По-перше, такі доводи не мають правового значення, так як відповідач позову до ОСОБА_3 не пред`являв (стаття 13 ЦПК України), а, по-друге, як суди попередніх інстанцій, так і Верховний Суд дослідили розумний баланс між інтересами позивачки і відповідача.

Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства. Крім того, переважна більшість цих доводів в основному зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень судом норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи суд касаційної інстанції не встановив. При цьому, не може

бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки

доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах

першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 19 листопада 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 09 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її

прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк