УХВАЛА

08 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 466/5080/15

провадження № 61-15273ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Кравчук Петро Іванович, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 березня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Львівська міська рада, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні майном, зобов`язання до вчинення дій та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Львівська міська рада, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні майном, прибудинковою територією та земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням уточнень просив:

- зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належним ОСОБА_1 майном, шляхом демонтажу самовільно встановленої ним огорожі зі сторони вул. Очаківської у м. Львові перед в`їзними воротами № 1 (згідно технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок), що перекриває в`їзд на територію будинковолодіння АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 прибрати причіп, сітку, шифер, залізну бочку та належні йому речі, які знаходяться на проїжджій частині подвір`я перед в`їзними воротами, позначеними під № 1 в технічному паспорті на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 від 26 серпня 2013 року;

- зобов`язати ОСОБА_2 відновити проїжджу частину подвір`я біля будинку навпроти в`їзних воріт, позначених в технічному паспорті на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 від 26 серпня 2013 року;

- зобов`язати ОСОБА_2 забрати належний йому автомобіль марки ВАЗ, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перешкоджає вільному доступу до будинку та господарських споруд, що належать ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право власності від 27 березня 2003 року, серія НОМЕР_2 ;

- заборонити ОСОБА_2 встановлювати будь-які загорожі по земельній ділянці, закріпленої в користування за будинковолодінням АДРЕСА_1 , крім зовнішньої огорожі по периметру земельної ділянки;

- заборонити ОСОБА_2 розміщувати на земельній ділянці, необхідній для обслуговування будівель гаражу під літ. «Г» та погребу під літ. «т», що належить ОСОБА_1 , будь-яке майно;

- заборонити ОСОБА_2 розміщувати та зберігати будь-яке майно на проїжджій частині подвір`я перед в`їзними воротами, позначеними під № 1 в технічному паспорті на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 від 26 серпня 2013 року.

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнень, просив:

- зобов`язати ОСОБА_1 демонтувати самовільно встановлений металевий гараж під літ. «Г» згідно технічного паспорта та дерев`яний сарай, розташовані на земельній ділянці, виділеній у користування ОСОБА_2 , за власний рахунок;

- забрати свій автомобіль марки «Москвич-412», який розташований на земельній ділянці, виділений в користування ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_2 в користуванні земельною ділянкою, яка йому виділена, та встановленні огорожі по межі даної земельної ділянки, згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 травня 2011 року.

Шевченківський районний суд м. Львова рішенням від 05 березня 2025 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовив, зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнив.

Зобов`язав ОСОБА_1 демонтувати встановлений металевий гараж під літ. «Г» згідно технічного паспорта та дерев`яний сарай, розташовані на земельній ділянці, виділеній у користування ОСОБА_2 , за власний рахунок, забрати свій автомобіль марки «Москвич-412», який розташований на земельній ділянці, виділений в користування ОСОБА_2 , не перешкоджати ОСОБА_2 в користуванні земельною ділянкою, яка йому виділена, та встановленні огорожі по межі даної земельної ділянки, згідно рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 травня 2011 року. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Шевченківський районний суд м. Львова додатковим рішенням від 10 квітня 2025 року стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 950,00 грн.

Львівський апеляційний суд постановою від 30 жовтня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 березня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2025 року залишив без змін.

04 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кравчук П. І., через систему «Електронний суд», подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 березня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року в указаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Предметом первісного та зустрічного позовів у цій справі є вимоги про усунення перешкод в користуванні майном, прибудинковою територією та земельною ділянкою шляхом вчинення певних дій.

Справа є незначної складності, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України та не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржених судових рішень в касаційному порядку.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (пункт 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржуване судове рішення ухвалено у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Кравчук Петро Іванович, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 березня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Львівська міська рада, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні майном, зобов`язання до вчинення дій та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Львівська міська рада, Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні майном, прибудинковою територією та земельною ділянкою.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко