ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1732/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №692/500/25 Категорія: 304090200 Чепурний О. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Карпенко О.В.

секретар Широкова Г.К.

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал»;

відповідач: ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Постригань Тетяна Леонідівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Постригань Тетяни Леонідівни на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 16 липня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.12.2016 року між АТ «Банк Форвард» та відповідачем ОСОБА_1 було підписано заяву (оферту) №118662570 на укладення договору про надання та використання платіжної картки, відповідно до умов якої відповідачу було випущено на його ім`я платіжну картку, відкрито поточний рахунок та встановлено ліміт, в межах якого позичальник має право здійснювати операції з використанням картки за рахунок наданого банку кредиту.

Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього договору. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме перерахував грошові кошти в обсязі та у строк визначені умовами кредитного договору, шляхом встановлення ліміту на рахунку позичальника.

25.07.2024 року АТ «Банк Форвард» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги №GL1N4262021, згідно якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками АТ «Банк Форвард», в тому числі і до ОСОБА_1 .

Сума заборгованості відповідача відповідно до витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги становить 121685,51 грн., з яких 97922,37 грн. заборгованість за тілом кредиту; 8110,73 грн. заборгованість за відсотками; 15652,41 грн. заборгованість за комісією.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства заборгованість за кредитним договором № 118662570 від 07.12.2016 року в сумі 121685,51 грн.; витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн. та сплачений судовий збір в сумі 2422,40 грн.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 16 липня 2025 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» заборгованість по кредитному договору №118662570 від 07.12.2016 року в сумі 106033,10 грн.; судовий збір та витрати на правничу допомогу в сумі 8209,13 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконував, у зв`язку з чим з нього на користь позивача належить стягнути заборгованість за тілом кредиту та відсотками.

В частині заборгованості за комісією в розмірі 15652,41 грн. суд першої інстанції вважав, що дана вимога не підлягає задоволенню, так як договір у частині сплати комісії є нікчемним. В ньому не вказано детальний перелік послуг, за які повинна стягуватися вказана сума, при цьому надання інформації про стан рахунку згідно Закону України «Про споживче кредитування» надається безкоштовно.

Не погоджуючись з рішенням суду представник відповідача адвокат Постригань Т.Л. подала апеляційну скаргу в якій просить рішення Драбівського районного суду Черкаської області скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредит-Капітал».

Апелянт вважає, що підставами для скасування оскаржуваного рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи; порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.

Вказує, що позивачем не доведена сума заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не пояснює походження вказаного боргу, але ця сума згідно виписки включена в позовні вимоги. Таким чином, розрахунок заборгованості, складений позивачем, не може бути належним та допустимим доказом боргу відповідача, він є необґрунтованим.

В розрахунку заборгованості вказана комісія в розмірі 21054,67 грн., також з відповідача незаконно списано банком 5402,26 грн. на погашення комісії. Суд першої інстанції не врахував, що Банком не законно списано вказану суму.

В матеріалах справи відсутній розрахунок заборгованості за відсотками в сумі 8110,73 грн. Таким чином, рішення суду щодо стягнення відсотків є необґрунтоване. Крім того, нарахування відсотків в розмірі 3287,06 грн. було здійснене після закінчення строку дії карти.

Апелянт звертає увагу на те, що до 19.05.2017 року кредитний ліміт було встановлено в розмірі 20000,00 грн., згідно заяви відповідача від 19.05.2017 року максимальний розмір ліміту встановлений 40000,00 грн., інших заяв про збільшення ліміту матеріали справи не містять. Отже, в односторонньому порядку Банк, без повідомлень відповідача та заяви клієнта не має право збільшувати кредитний ліміт.

В позовній заяві позивач зазначає заборгованість за тілом кредиту в сумі 97922,37 грн. Відповідач не погоджується з цією сумою, оскільки позивачем було встановлено кредитний ліміт у розмірі 40000,00 грн., то заборгованість за тілом кредиту у будь-якому разі не може перевищувати зазначеної суми.

У зв`язку з відсутністю заборгованості в розрахунку, який надав позивач, станом на 07.06.2023 року та відсутністю розрахунку відсотків, позивачем в порушення ст.ст. 77-83 ЦПК України не надано належних, допустимих, достатніх і переконливих доказів заявленої заборгованості за кредитним договором, правильності нарахування і утримання процентів та повернення кредиту відповідачем, тобто в цілому позивачем не доведено заборгованості відповідача.

Також апелянт просить звернути увагу на те, що кредитна картка була видана відповідачу 07.12.2016 року, термін дії картки до 30.11.2021 року, тобто термін позовної давності сплив 30.11.2024 року, а позивач до суду звернувся з позовом 23.04.2025 року, тобто після спливу позовної давності.

Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення з даним позовом, апелянт вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 07.12.2016 року задоволення не підлягає.

ТОВ «ФК «Кредит Капітал» подало до суду відзив на апеляційну скаргу в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 16.07.2025 року залишити без змін.

Відзив обґрунтований тим, що судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального та процесуального права, а дана справа в цілому розглянута з повним з`ясуванням фактичних обставин справи. Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку.

Щодо збільшення кредитного ліміту, відповідач продовжував користуватись кредитним лімітом після спливу строку, визначеного у довідці про умови кредитування, Банком було правомірно збільшено кредитний ліміт на суму, що відповідала кредиту з врахуванням нарощених відсотків.

Крім того, всі платежі, які відповідач здійснив на погашення заборгованості за кредитним договором були враховані, на підтвердження цього в матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості та виписки за банківським рахунком.

Виписки за картковими рахунками були належним чином долучені позивачем до матеріалів справи як докази, що підтверджують наявність зобов`язання відповідача перед банком, а також невиконання ним умов кредитного договору. Вони чітко демонструють момент видачі кредитних коштів, їх використання відповідачем, часткову сплату та виникнення заборгованості.

Позивач вважає, що доводи і аргументи на яких гуртуються вимоги апелянта, як на підставу для зміни рішення суду першої інстанції, є суб`єктивною думкою сторони апелянта, яка суперечить нормам цивільного законодавства, є недоведені, необґрунтовані та безпідставні.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача адвоката Постригань Т.Л., вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії заяви (оферта) №118662570, 07.12.2016 року клієнт ОСОБА_1 запропонував ПАТ «Банк Форвард» на умовах, викладених в заяві, умовах надання та обслуговування платіжних карток ПАТ «Банк Форвард» зазначених в інформаційному блоці та тарифах за платіжними картками фізичних осіб банку та укласти з ним договір про надання та використання платіжної картки.

Згідно інформаційного блоку заяви найменування продукту кредитна карта «Виручалка NoName» (DS) (Україна), рахунок картки НОМЕР_1 , ставка по ліміту 48% річних, валюта рахунку гривня.

Згідно п.1.2. договору клієнт просив відкрити на його ім`я поточний рахунок, що буде використовуватись в рамках договору про картку, в тому числі для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених з використанням картки, з дебетно-кредитним порядком обслуговування рахунку.

Згідно п.1.3. для здійснення операцій за рахунком картки, сума яких перевищує залишок грошових коштів на рахунку картку клієнт просив встановити ліміт, в межах якого він має право здійснювати операції.

Згідно п. 3.2. розділу 3, Компанець Я.М. просив зарахувати кредитні кошти на рахунок в сумі, зазначеній в розпорядженні. Розмір бажаного кредиту буде зазначений в надісланому ним розпорядженні, який не може бути меншим 1000,00 грн. та не більше 19999,00 грн. з процентною ставкою та з щомісячною комісією за розрахунково-касове обслуговування, на строк від 6 до 36 місяців.

Згідно п.3.11.4. строк дії кредитного договору буде відповідати строку дії договору банківського обслуговування. Банк має право списувати на свою користь з рахунку картки грошові кошти в оплату платежів, що належить до сплати клієнтом банку за будь-якими іншими договорами, укладеними ним з банком (п.1.4.5.).

До заяви додано довідку про умови кредитування АТ «Банк Форвард» та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту в рамках карткового продукту кредитна карта «Виручалка NoName» (DS) (Україна), опитувальник клієнта-фізичної особи та графік платежів по картці, як додаток до договору №118662570 від 07.12.2016 року.

19.05.2017 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Банк Форвард» із заявою, та просив збільшити ліміт по його кредитній картці до 40000,00 грн.

Згідно виписки по рахунку вбачається, що кредиті кошти були надані відповідачу та останній здійснював часткову сплату за договором, проте не в повному обсязі, внаслідок чого станом на 25.07.2024 року виникла заборгованість в розмірі 121685,51 грн, яка складається із: заборгованість за тілом кредиту 97922,37 грн; заборгованість за відсотками 8110,73 грн; заборгованість за комісією 15652,41 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно зі ч. 3 ст. 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

З врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Верховний Суд у постанові від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19) зазначив, що електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону України Про електронну комерцію, є оригіналом такого документа.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1054 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

25.07.2024 року між АТ «Банк Форвард» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит - Капітал» був укладений договір №GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №118662570 від 07.12.2016 року, що був укладений між АТ «Банк Форвард» та ОСОБА_1 .

Згідно п. 2 договору №GL1N426202/1 новий кредитор в день укладання цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, набуває права кредитора за основними договорами, вказаними у додатку №1 до договору.

Пунктом 4 договору передбачено, що за відступлення права вимоги новий кредитор сплачує банку грошові кошти в сумі 69349284,90 грн.

Згідно платіжної інструкції 4170 від 23.07.2024 року позивач перерахував банку грошові кошти обумовлені договором відступлення права вимоги.

Отже, до позивача перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором №118662570 від 07.12.2016 року.

Згідно з ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ч.1 ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно договору факторингу, сторони погодили, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників, після чого Фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно п.6 договору факторингу, перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сум грошових вимог та інші дані зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно додатку №1 та є невід`ємною частиною договору.

Як вбачається з витягу з реєстру боржників, який долучено позивачем до позовної заяви, заборгованості за кредитним договором № 118662570 від 07.12.2016 року становить 121685,51 грн., з яких 97922,37 грн. заборгованість за тілом кредиту; 8110,73 грн. заборгованість за відсотками; 15652,41 грн. заборгованість за комісією.

Для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги; реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанова Верховний Суд від 02.11.2021 у справі №905/306/17)

В матеріалах справи наявні докази переходу права вимоги за кредитним договором, заборгованість за яким просить стягнути позивач, від первісного до нового кредитора. Позивачем надано докази того, що вказаним договором факторингу було відступлено право вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем.

В зв`язку з вищевикладеним, суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, про доведеність позивачем набуття ним права вимоги до відповідача за кредитним договором № 118662570 від 07.12.2016 року.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитом, станом на дату відступлення права вимоги, заборгованість відповідача за кредитним договором (за тілом кредиту) складає 97922,37 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором первинним кредитором АТ «Банк Форвард» нарахована заборгованість за відсотками за користування кредитом протягом строку дії договору у розмірі 8110,73 грн, що повністю узгоджується із розміром відсотків, що обумовлений між АТ «Банк Форвард» та відповідачем у договорі.

Також, крім тіла кредиту та відсотків, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за комісією в розмірі 15652,41 грн.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що заборгованість за комісією в розмірі 15652,41 грн. не підлягає стягненню з відповідача, так як договір у частині сплати комісії є нікчемним. Оскільки в договорі не вказано детальний перелік послуг, за які повинна стягуватися вказана сума, при цьому надання інформації про стан рахунку згідно Закону України «Про споживче кредитування»(ч.1, 2 ст.11) надається безкоштовно.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, так як її споживач має право отримувати безоплатно. Позивач не зазначив та не надав доказів узгодження з відповідачем переліку послуг, за які він має сплачувати комісію, при укладенні кредитного договору та за отримання sms повідомлення .

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються приписи законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.

Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті. Якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) зазначено, що «згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилковоне зарахував в рахунок погашення процентів кошти нараховані банком та сплачені відповідачем за щомісячну комісію в сумі 5402,26 грн.

Отже заборгованість відповідача за кредитним договором №118662570 від 07.12.2016 року становить 100630,84 грн., яка складається з 97922,37 грн. заборгованість за тілом кредиту, 2708,47 грн. заборгованість за відсотками (8110,73-5402,26).

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Посилання апелянта на необґрунтованість позову та неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є необґрунтованими.

Посилання апелянта, що Банк не мав права збільшувати тіло кредиту, колегія суддів не бере до уваги, оскільки умовами договору передбачено, що розмір ліміту встановлює банк самостійно на підставі відомостей наданих позичальником (п.1.4.3), а тому наявність більшого розміру тілу кредиту ніж заявка про бажаний ліміт ОСОБА_1 не містять суперечностей.

Доводи апелянта, що Банк нарахував відсотки поза межами кредитного договору, є безпідставними так як відповідно до п. 3.11.4 кредитний договір діє допоки діє договір банківського обслуговування. Доказів, що договір банківського обслуговування припинив свою діє на час за який обрахованого заборгованість не має.

Доводи апелянта про не зарахування сплаченої комісії в погашення заборгованості найшли своє підтвердження при розгляді справи.

Також апелянт просив звернути увагу на те, що кредитна картка була видана відповідачу 07.12.2016 року, термін дії картки до 30.11.2021 року, тобто термін позовної давності сплив 30.11.2024 року, а позивач до суду звернувся з позовом 23.04.2025 року, тобто після спливу позовної давності.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який не закінчився станом на час прийняття оскаржуваної постанови.

Отже, законодавець з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачив продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.

За таких умов суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для застосування позовної давності, яка закінчилася після запровадження воєнного стану, а отже продовжувалася відповідно до встановлених у пункті 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України критеріїв на строк дії воєнного стану.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, сформульованими у постановах від 21 червня 2023 року у справі № 727/4133/22, від 13 листопада 2024 року у справі № 383/1645/23.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції, як ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, до зміни в частині розміру заборгованості за кредитним договором № 118662570 від 27.09.2021 року, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» шляхом його зменшення з 106033,10 грн. до 100630,84 грн.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В зв`язку із зменшенням заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, також необхідно зменшити розмір судових витрат, який підлягає стягненню з 8209,13 грн. до 7743,32 грн.

Оскільки вимоги апеляційної скарги задоволено частково (5,09%), тому з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 184,95 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Постригань Тетяни Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 16 липня 2025 року змінити, зменшивши розмір заборгованості за кредитним договором № 118662570 від 07.12.2016 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» з 106033,10 грн. до 100630,84 грн.; зменшивши розмір судового збору та витрати на правничу допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» з 8209,13 грн. до 7743,32 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 184,95 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді