Провадження № 22-ц/811/1770/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту освіти Маріупольської міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 березня 2025 року в складі судді Ковальчука О.І. в справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту освіти Маріупольської міської ради про нарахування та виплату заробітної плати,-

встановив:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту освіти Маріупольської міської ради про нарахування та виплату заробітної плати, який в подальшому уточнила та просила зобов`язати Департамент освіти Маріупольської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , щорічну грошову винагороду за 2021- 2022 роки в розмірі посадового окладу 7701 грн. 16 коп., який діяв під час трудових відносин.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 01.09.2022 звільнена із займаної посади в Комунальному закладі Маріупольський міський ліцей Маріупольської міської ради Донецької області за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України, про що свідчить наказ про звільнення №37-К від 01.09.2022.

Причиною цього стало сукупність обставин: окупація міста Маріуполь, фактичне переміщення Комунального закладу Маріупольський міський ліцей Маріупольської міської ради Донецької області до м. Київ, відсутність змоги переїхати із зазначеним закладом в м. Київ, а також те, що позивачка є особою пенсійного віку та особою з інвалідністю. На даний момент позивачка є внутрішньо переміщеною особою, фактично перебуває в місті Львів.

Пунктом першим статті 57 Закону України «Про освіту» визначено, що держава забезпечує педагогічним працівникам виплату щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання покладених на них обов`язків.

Таку щорічну грошову винагороду за період 2021-2022 p.p. при звільненні позивачці виплачено не було.

Позивачка направила заяву про нарахування та виплату заробітної плати до Департаменту освіти Маріупольської міської ради, у відповідь на яку 24.06.2024 отримала лист № 82 від 10.06.2024 про те, що «адміністрація прийняла рішення не виплачувати винагороду за підсумками 2021 - 2022 навчального року», з чим не погоджується зважаючи на таке.

Комунальний заклад Маріупольський міський ліцей Маріупольської міської ради Донецької області (далі - Ліцей) був створений у 1996 році в результаті об`єднання педагогічного ліцею і технічного ліцею рішенням Маріупольської міської ради народних депутатів від 24.04.1996, № 97.

Згідно із Статутом КЗ ММЛ ліцей є у комунальній власності територіальної громади міста Маріуполя. Засновником та власником Ліцею є територіальна громада міста Маріуполя, від імені якої виступають Маріупольська міська рада та уповноважені нею органи відповідно до рішення Маріупольської міської ради. Засновник (Маріупольська міська рада) здійснює фінансування ліцею, його матеріально-технічне забезпечення, надає інженерні комунікації, обладнання, організовує ремонт приміщень, господарське обслуговування, харчування учнів, тощо. Ліцей утворений та зареєстрований в порядку, визначеному законом, що регулює діяльність відповідної неприбуткової установи.

Згідно із п.2 додатку №4 до Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом комунального закладу «Маріупольський міський ліцей Маріупольської міської ради Донецької області» на 2018-2021 роки (далі - Колективний договір) «Щорічна грошова винагорода педагогічним працівникам надається за сумлінну працю і зразкове виконання службових обов`язків при умові:

а) відсутність порушень виконавчої і трудової дисципліни;

б) якісне виконання учбових програм, активну участь у методичній роботі з предмету;

в) активну участь в роботі з обдарованими дітьми, участі в олімпіадах, конференціях МАН всіх рівнів;

г) активну участь в підготовці ліцею до нового навчального року»

Відповідно до листа Департаменту освіти Маріупольської міської ради «керівник закладу наголосив на тому, що позивачка не змогла виконати жодну з перелічених умов отримання щорічної грошової допомоги», з чим ОСОБА_1 категорично не погоджується.

Зазначає, що вказані пункти є обов`язкові для кожного педагогічного працівника закладу Маріупольський міський ліцей Маріупольської міської ради Донецької області без виключення і такі прописані в посадових інструкціях педагогічних працівників.

При цьому, такі умови виконані нею у повному обсязі, порушень виконавчої і трудової дисципліни за нею не спостерігалось, як наслідок не було зафіксовано відповідних діянь, доповідних записок, наказів чи інших документів про будь які порушення виконавчої чи трудової дисципліни з сторони позивача за 2021-2022 навчальні роки складено не було.

Натомість, під час роботи в Маріупольському міському ліцеї Маріупольської міської ради вона готувала учнів до олімпіад різних рівнів, тому за період 2021-2022 років відповідні учні ставали переможцями олімпіад міського і обласного рівнів.

Зазначає про перемогу її учня в III (обласному) етапі Всеукраїнської учнівської олімпіади з історії, а аткож результат за наслідками складання національного мультипредметного тесту з Історії України, що свідчить про належне виконання обов`язків педагога протягом роботи із учнем.

Також повідомляє, що нею не здійснено жодного з порушень, яке б могло вплинути на розмір щорічної грошової винагороди.

Таким чином, робота виконувалась вчасно, якісно та без жодних зауважень, що свідчить про дотримання умов для виплати щорічної грошової винагороди відповідно до ст. 57 Закону України «Про освіту».

З моменту заснування ліцею в 1996 році і до січня 2022 року позивачка була головою профспілкового комітету.

У листі № 82 від 10.06.2024 зазначено про перебування у 1 семестрі 2021 - 2022 року на лікарняному, через що відмовлено у виплаті щорічної винагороди, однак, протягом зазначеного періоду позивачка фактично виконувала свої трудові обов`язки, а саме: надавала консультації щодо виплати матеріальної допомоги працівникам ліцею, брала участь в підготовці до святкування 25-річчя Ліцею, була залучена в процеси складання списків, оформлення документів та організацію надання новорічних подарунків дітям співробітників Ліцею й інше.

За час роботи в Ліцеї всі педагогічні працівники (окрім педагогів, які працювали за сумісництвом) отримували щорічну грошову винагороду за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків без жодних порушень законодавства. Випадків невиплати такої винагороди позивачем не спостерігалось. При звільненні педагогічних працівників протягом навчального року така винагорода оплачувалась пропорційно до відпрацьованого часу.

Поряд з цим, при фактичному переміщенні Ліцею в місто Київ, нікому із звільнених педагогічних працівників, які не мали змоги продовжити працювати в новому місці, винагорода виплачена не була, що є грубим порушенням законодавства про оплату праці.

Право на отримання щорічної грошової винагороди також передбачено Порядком надання щорічної грошової винагороди педагогічним працівникам навчальних закладів державної та комунальної форми власності за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 5 червня 2000 року №898.

У пункті 10 Розділу 4 Колективного договору зазначено, що «адміністрація зобов`язується згідно ст. 57 Закону України «Про освіту» надавати педагогічним працівникам щорічну грошову винагороду в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків (додаток № 4); при звільненні протягом навчального року винагорода за сумлінну працю виплачується в розмірі відповідно до відпрацьованого часу за письмовою заявою працівника».

Отже, на виконання ст. 57 Закону України «Про освіту» та Порядку №898 в Колективному договорі погоджено положення щодо обов`язку ліцею здійснювати виплату педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди. Наголошує, що здійснення нарахування та виплати зазначеної грошової допомоги та розгляд відповідного питання не є правом, а саме обов`язком ліцею. Невиплата грошової винагороди без зазначення причин та підстав для цього є порушенням честі та гідності педагогічних працівників, а також права на гідну оплату праці за здійснення ними педагогічної діяльності.

Оскільки щорічна грошова винагорода за 2021-2022 навчальні роки позивачці виплачена не була, вважає це грубим порушенням трудового законодавства і її прав, яке спричиняє моральну шкоду через неможливість задовольнити базові потреби. Жодних законних підстав невиплати щорічної грошової винагороди наведено не було.

Крім того ОСОБА_1 є вчителем вищої категорії з 14 тарифним розрядом відповідно до Наказу Міністерства освіти і науки № 557 від 26.09.2005 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» та Постанови Кабінету Міністрів України № 1298 від 30.08.2002 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери».

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 22 від 11 січня 2018 «Про підвищення оплати праці педагогічних працівників» посадові оклади (ставки заробітної плати) педагогічних працівників, оплата праці яких здійснюється за рахунок освітньої субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам, підвищуються з 1 січня 2018 року на 10 відсотків.

На момент звільнення позивачки її посадовий оклад становив 7701 грн. 16 коп. (2,42 (тарифний коефіцієнт) х 2893 грн. (тарифна ставка) = 7001,06 грн + 10% = 7701 грн. 16 коп.). Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 березня 2025 року позов задоволено повністю.

Зобов`язано Департамент освіти Маріупольської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну грошову винагороду за 2021-2022 роки в розмірі посадового окладу, який діяв під час трудових відносин, а саме 7701,16 грн. (сім тисяч сімсот одну гривню шістнадцять копійок).

Стягнуто з Департаменту освіти Маріупольської міської ради в доход держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.(одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.).

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2025 року зобов`язано Департамент освіти Маріупольської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну грошову винагороду за 2021-2022 роки в розмірі посадового окладу, який діяв під час трудових відносин, а саме одноразово, в розмірі 7701,16 грн. (сім тисяч сімсот одну гривню шістнадцять копійок).

Рішення суду оскаржив представник відповідача Департаменту освіти Маріупольської міської ради Курський В.І., вважає, що рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому має бути скасоване з ухваленням новго рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що наказом Комунального закладу Маріупольський міський ліцей Маріупольської міської ради Донецької області від 01.09.2022 №37-К, позивачка ОСОБА_1 звільнена із займаної посади (вчитель історії) за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України.

При звільненні, згідно з вимогами статті 116 КЗпП України, позивачці проведена виплата всіх сум, що належать їй від підприємства, з яким перебувала у трудових відносинах.

07.05.2024 позивачка направила лист про нарахування та виплату їй заробітної плати до Департаменту освіти Маріупольської міської ради, на що отримала відповідь від 10.06.2024 №82.

Також, позивачка зверталася із запитом на отримання інформації від 05.09.2024 (копія додається), щодо надання їй інформації про результати складання національного мультипредметного тесту (НМТ) учнями випускного класу 41, 42, 44 груп Маріупольського міського ліцею Маріупольської міської ради Донецької області в 2022 році.

На вказаний запит позивачці надано відповідь Департаменту освіти Маріупольської міської ради від 14.10.2024 № 161.

Звертає увагу, що зазначені звернення повивачка спрямовувала на адресу Департаменту освіти Маріупольської міської ради, а не до Маріупольського міського ліцею Маріупольської міської ради Донецької області, з яким вона перебувала у трудових відносинах, отримувала заробітну плату, та до компетенції якого належать вказані звернення.

Вважає, що суд дійшов неправильного висновку про те, що щорічна грошова винагорода в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання покладених на них обов`язків, яка передбачена частиною 1 статті 57 Закону України «Про освіту», повинна виплачуватися всім працівникам незалежно від того, чи заслуговує на неї конкретний працівник.

Окремо звертає увагу на те, що визначення позивачем у справі складу сторін (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи, як співвідповідача, за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті, є підставою для відмови в задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом сторін.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Покликається на судову практику у цьому контексті.

Беручи до уваги, що позивачка у справі не є працівником Департаменту освіти Маріупольської міської ради, суд першої інстанції ухвалив незаконне рішення, яке повинно бути скасовано.

При цьому, згідно із Положенням про преміювання працівників, грошова винагорода педагогічним працівників визначається директором ліцею за згодою профспілкового комітету і видається на підставі наказу директора.

Таким чином, Департамент освіти Маріупольської міської ради, який є відповідачем у даній справі, не має жодного відношення до визначення та розподілу грошових винагород педагогічним працівникам Комунального закладу «Маріупольський міський ліцей Маріупольської міської ради Донецької області», оскільки це відноситься до компетенції директора цього закладу.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26.03.2025 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Стягнути з позивачки судовий збір за подання апеляційної скарги.

24.06.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на те, що Департамент освіти Маріупольської міської ради є структурним підрозділом виконавчого комітету Маріуполської міської ради та виступає як уповноважений орган територіальної громади у сфері освіти та розглядав подані нею заяви, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

30.06.2025 на адресу апеляційного суду надійшла відповідь Департаменту освіти Маріупольської міської ради на відзив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий суд виходив з того, що відповідачем при звільненні з роботи ОСОБА_1 , не прийнято рішення щодо виплати щорічної грошової винагороди за сумлінну працю і зразкове виконання службових обов`язків, доказів протилежного суду не надано, відтак суд прийшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення.

Щодо доводів представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд виходив з того, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8- рп/2013 вказується, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час встановленого відповідачем простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Крім цього, продовження строків позовної давності в період дії карантину та воєнного стану є безумовним та автоматичним в силу закону.

З врахуванням наведеного, суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.

Також суд вирішив питання судових витрат.

Додатковим рішенням суд зобов`язав Департамент освіти Маріупольської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну грошову винагороду за 2021-2022 роки в розмірі посадового окладу, який діяв під час трудових відносин, а саме одноразово, в розмірі 7701,16 грн. (сім тисяч сімсот одну гривню шістнадцять копійок).

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Крім цього, положення ЦК України застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (ч. 1 ст. 9).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 01 січня 1999 року по 01 вересня 2022 року працювала на посаді вчителя у Комунальному закладі «Маріупольський міський ліцей» Донецької області, що підтверджується відомостями про трудову діяльність від 28.03.2024 (а.с. 9).

Згідно із Наказом №37-к від 01.09.2022 "Про звільнення ОСОБА_1 " позивачка звільнена з посади вчителя історії з 01.09.2022 за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України згідно поданої заяви від 30.08.2022 (а.с.8).

Посадовий оклад на момент звільнення ОСОБА_1 становив 7701,16 грн.

19.04.2024 позивачка зверталася із заявою до директора Департаменту освіти Маріупольської міської ради про нарахування та виплату їй заробітної плати, а саме щорічної грошової винагороди, як педагогічному працівнику за період 2021-2022 років в розмірі посадового окладу, який діяв під час трудових відносин (а.с. 11-13).

З відповіді Департаменту освіти Маріупольської міської ради №82 від 10.06.2024 слідує, що оскільки позивачка не могла виконати жодну з умов отримання щорічної грошової винагороди, тому адміністрація прийняла рішення не виплачувати винагороду за підсумками роботи 2021-2022 навчального року (а.с.14-15).

Згідно із довідкою від 27.05.2022 № 1308- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Звертаючись із позовними вимогами, ОСОБА_1 свої доводи фактично зводить до того, що відповідно до статті 57 ЗУ «Про освіту» держава забезпечує педагогічним працівникам виплату щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання покладених на них обов`язків, однак таку щорічну грошову винагороду за період 2021-2022 років при звільненні їй виплачено не було, незважаючи на наявність підстав для цього, просить у примусовому порядку зобов`язати Департамент освіти Маріупольської міської ради нарахувати та виплатити їй щорічну грошову винагороду у розмірі посадового окладу 7701 грн. 16 коп., який діяв під час трудових відносин.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно із ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Будь які докази неналежного виконання позивачкою своєї трудової функції та застосування у зв`язку з цим до неї відповідних заходів реагування, матеріали справи не містять, а судом не встановлено.

В свою чергу, під час роботи в Маріупольському міському ліцеї Маріупольської міської ради позивачка готувала учнів до олімпіад різних рівнів, зокрема, зазначає про перемогу її учня в III (обласному) етапі Всеукраїнської учнівської олімпіади з історії, а також про результат за наслідками складання національного мультипредметного тесту з Історії України, на підтвердження чого надала копію диплому.

За змістом статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Статтею 21 цього Закону передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами (ст. 22 Закону).

Частиною першою статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно зі ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Сторони у справі не заперечують, що при звільненні ОСОБА_1 не було виплачено щорічну грошову винагороду за 2021- 2022 роки в розмірі посадового окладу.

В свою чергу, відповідно до частини 1 статті 57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує виплату педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання покладених на них обов`язків.

Як роз`яснено у п.п. 8, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 05 червня 2000 року №898 затверджено Порядок надання щорічної грошової винагороди педагогічним працівникам начальних закладів державної та комунальної форми власності за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків.

Згідно із пунктом 2 цього Порядку щорічна грошова винагорода педагогічним працівникам надається за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків за умови досягнення ними успіхів у вихованні дітей, навчанні, вихованні, професійній підготовці учнівської та студентської молоді, методичному забезпеченні, відсутність порушень виконавчої і трудової дисципліни та здійснюється в межах загальних коштів, передбачених кошторисом навчального закладу чи методичної установи на оплату праці.

Щорічна грошова винагорода за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків надається відповідно до положення, яке затверджується керівником навчального закладу чи методичної установи за погодженням з профспілковим комітетом і може включати в себе додаткові критерії, крім визначених у пункті 2 цього Порядку, з урахуванням специфіки навчального закладу чи методичної установи (п. 3 Порядку № 898).

Відповідно до п. 2 додатку № 4 до Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом комунального закладу «Маріупольський міський ліцей Маріупольської міської ради Донецької області» на 2018-2021 роки, щорічна грошова винагорода педагогічним працівникам надається за сумлінну працю і зразкове виконання службових обов`язків при умові: а) відсутність порушень виконавчої і трудової дисципліни; б) якісне виконання учбових програм, активну участь у методичній роботі з предмету; в) активну участь в роботі з обдарованими дітьми, участі в олімпіадах, конференціях МАН всіх рівнів; г) активну участь в підготовці ліцею до нового навчального року (а.с. 17).

Грошова винагорода педагогічним працівникам визначається директором ліцею за згодою профспілкового комітету і видається на підставі наказу директора (п. 3 Договору).

При цьому, у п. 7 цього ж додатку передбачено, що при визначенні щорічної грошової винагороди враховуються показники зниження за кожне зафіксоване (наказом, довідками заступника директора тощо) порушення за даний період:

а) за неякісне виконання навчально-виховної роботи - 10-20%;

б) за надходження обґрунтованих скарг від батьків - 5-10%;

в) за порушення правил експлуатації обладнання і приладів - 5-10%;

г) за порушення правил безпеки життєдіяльності - 5-15%;

д) за запізнення на роботу та передчасне залишення робочого місця - 10-20%;

е) за порушення вимог охорони праці та ПВТР - 10-20%;

ж) за порушення фінансової дисципліни - Ю-20%»

У пункті 10 Розділу 4 Колективного договору зазначено, що адміністрація зобов`язується згідно ст. 57 Закону України «Про освіту» надавати педагогічним працівникам щорічну грошову винагороду в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов`язків (додаток № 4); при звільненні протягом навчального року винагорода за сумлінну працю виплачується в розмірі відповідно до відпрацьованого часу за письмовою заявою працівника.

У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 458/394/22 (провадження № 61-17173св23) викладено висновок про те, що працівники, які виконують виховну функцію, вчитель, педагог, вихователь, зобов`язані бути людьми високих моральних переконань та бездоганної поведінки.

Як вже зазначалося, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка звертає увагу на відсутність у неї будь-яких доган за час роботи, як і будь яких зафіксованих порушень, відповідно показників, що враховуються при визначенні розміру щорічної грошової винагороди.

Колегією суддів встановлено, що комунальний заклад «Маріупольський міський ліцей Маріупольської міської ради Донецької області» створений у 1996 році в результаті об`єднання педагогічного ліцею і технічного ліцею рішенням Маріупольської міської ради народних депутатів від 24.04.1996, № 97. Скорочена назва: Маріупольський міський ліцей (п. 1.2 Статуту 2017).

Відповідно до п. 1.3 Статуту, Ліцей знаходиться у комунальній власності територіальної громади міста Маріуполя. Засновником та власником Ліцею є територіальна громада міста Маріуполя, від імені якої виступають Маріупольська міська рада та уповноважені нею органи відповідно до рішення Маріупольської міської ради. Засновник здійснює фінансування Ліцею, його матеріально-технічне забезпечення, надає інженерні комунікації, обладнання, організовує ремонт приміщень, їх господарське обслуговування, харчування учнів, тощо.

Навчально-виховний процес Ліцею здійснюється відповідно до робочого навчального плану, складеного на основі типових навчальних планів або індивідуального робочого навчального плану, який погоджується з Міністерством освіти і науки України, Департаментом освіти і науки Донецької обласної державної адміністрації та затверджується Департаментом освіти міської ради (п. 3.1 Статуту).

Згідно із Статутом до повноважень Ради Ліцею віднесено, зокрема, внесення на розгляд педагогічної ради та Департаменту освіти міської ради пропозиції щодо морального і матеріального заохочення учасників навчально-виховного процесу (п. 7.9.13.12. Статуту).

Колегія суддів виходить з того, що юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до Єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина перша статті 89 ЦК України).

Департамент освіти Маріупольської міської ради є юридичною особою, має власну печатку, штамп, символіку, рахунки в банківських установах тощо.

Незважаючи на те, що директор ліцею розпоряджається в установленому порядку ліцейськими майном і коштами (п. 7.4 Статуту), все ж фінансово-господарська діяльність Ліцею здійснюється в межах його кошторису, затвердженого головним розпорядником бюджетних коштів, при цьому, джерелами формування кошторису Ліцею є: - кошти державного та міського бюджетів; - інші джерела, не заборонені діючим законодавством України (п. 8.4 Статуту).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (провадження № 14-61цс19, від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19) та інших звертала увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги.

За наведених обставин і сталої судової практики Верховного Суду можна дійти висновку, що вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

Неналежна сторона у цивільному процесі - це особа, стосовно якої суд встановив, що вона не є ймовірним суб`єктом тих прав, свобод, законних інтересів чи юридичних обов`язків, щодо яких суд повинен ухвалити рішення, і у зв`язку з цим проведено її заміну або ухвалено рішення про відмову в позові.

Належними сторонами у справі є особи, між якими виник спір, який є предметом розгляду та вирішення судом, і які є суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

У справі, яка переглядається, колегією суддів встановлено, що нарахування та виплату заробітної плати, а саме повне бухгалтерське обслуговування Маріупольського міського ліцею Маріупольської міської ради забезпечує Централізована бухгалтерія Департаменту освіти, яка на підставі укладеного договору, та наказів директора ліцею здійснює нарахування заробітної плати усім працівникам, що гарантує правильність виплат.

Як слідує із листа Департаменту освіти, на предмет відповідності чинного законодавства був оброблений і наказ про звільнення ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про покладення відповідальності за пред`явленими вимогами на виконання ст. 57 Закону України «Про освіту», Порядку №898 та Колективного договору, саме на Департамент освіти Маріупольської міської ради, оскільки забезпечуючи повне бухгалтерське обслуговування Маріупольського міського ліцею Маріупольської міської ради, Централізована бухгалтерія Департаменту освіти не прийняла рішення щодо виплати щорічної грошової винагороди за сумлінну працю і зразкове виконання службових обов`язків ОСОБА_1 , за відсутності будь яких належних доказів про відсутність такого обов`язку.

У цьому контексті колегія суддів враховує те, що будь яких альтернативних розрахунків щорічної грошової винагороди за сумлінну працю і зразкове виконання службових обов`язків відповідач не навів, як і не надав доказів не нарахування такої іншим педагогічним працівникам ліцею.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що спеціальним законом, який регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення є ЗУ «Про звернення громадян».

Відповідно до частини 1 цієї статті 7 цього закону, звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

В свою чергу, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обгрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Здійснюючи перевірку та розгляд звернення ОСОБА_2 про нарахування та виплату заробітної плати, Департамент освіти Маріупольскої міської ради вважав себе правосуб`єктним у цьому контексті, звернення за належність іншому суб`єкту не пересилав та про будь які обставини такого роду, заявницю не повідомляв.

Наведене, у котре підтверджує процесуальну можливість та юридичну здатність Департаменту освіти відповідати за пред`явленими вимогами у даній справі.

У цьому контексті, колегія суддів враховує також і те, що бюджетні, як і навчальні 2021-2022 роки минули, тому покласти відповідальність у спірних правовідносинах на Маріупольський міський ліцей Маріупольської міської ради Донецької області, як неприбуткову установу, яка розпоряджається лише наданими у встановленому порядку майном та коштами, тобто здійснює фінансово-господарську діяльність у межах кошторису, затвердженого головним розпорядником бюджетних коштів, буде помилково.

Крім цього, колегія суддів також керується принципом «процесуальної економії», за якого висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог з вказівкою про необхідність пред`явлення таких до Маріупольської міської ради, з врахуванням того, що Департамент освіти є структурним підрозділом такої, був би формальним та не призвів би до ефективного захисту порушеного трудового права працівника.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зобов`язав Департамент освіти Маріупольської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну грошову винагороду, однак не конкретизував чи сума одноразова чи за період 2021-2022 років, тому суд ухвалив додаткове рішення, яким вирішив зазначену неточність, а саме зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачці щорічну грошову винагороду за 2021-2022 роки в розмірі посадового окладу, який діяв під час трудових відносин, а саме одноразово, в розмірі 7701,16 грн.

Додаткове рішення суду не оскаржується, при цьому, за наявності висновку про підставність пред`явлених вимог та законність оскаржуваного рішення, додаткове рішення необхідно також залишити у законній силі.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Департаменту освіти Маріупольської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 02 грудня 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк