КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/19479/25

04 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Козій Дар`ї Олександрівни на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2025 року, постановлену під головуванням судді Комаревцевої Л.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській та Чернігівських областях про визнання недійсним договору, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській та Чернігівських областях про визнання недійсним договору.

18 вересня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з заявою про забезпечення позову.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що під час судового провадження ОСОБА_3 діяла недобросовісно, з метою уникнення відповідальності у разі задоволення позову за рішенням суду, відчужила належне їй майно на користь доньки, ОСОБА_1 , а саме транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ G 500, 2020 року випуску. транспортний засіб марки INFINITI QX30, 2017 року випуску.

10.09.2025 відбулася спроба щодо фізичного захоплення автомобіля марки MERCEDES-BENZ G 500, 2020 року випуску, зі сторони третіх осіб, а також медійної дискредитації позивача, які діяли вочевидь за ініціативи нового власника вказаного автомобіля.

Вказує, що відчуження автомобіля боржником на користь третьої особи прямо порушує пункт 3.2. Договору позики, щодо не відчуження позичальником придбаного транспортного засобу; пункт 3.1. Договору позики, щодо права позикодавця звернення стягнення на транспортний засіб, у випадку неповернення позичальником суми позики.

Звертає увагу на ризики, а саме погіршення відносин між колишнім подружжям, наявного спору, що наразі розглядається Броварським районним судом Київської області за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя справа (№ 361/8138/25, суддя Писанець Н.В.) наявності у відповідача 2 правомочності, як у власника майна, здійснити відчуження автомобілів, придбаного за рахунок наданих позивачем відповідачу 1 коштів; фактичне здійснення неправомірного відчуження автомобілей відповідачем 1 на користь відповідача 2 після ініціювання позивачем судового розгляду стягнення заборгованості з відповідача 1 (справа № 753/18648/25; суддя Якусик О.В.).

З огляду на вище викладене просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, належне ОСОБА_1 , а саме: транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ G 500, 2020 року випуску. транспортний засіб марки INFINITI QX30, 2017 року випуску.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2025 року заяву представника позивача про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській та Чернігівських областях про визнання недійсним договору - задоволено частково.

Накладено арешт на автомобіль марки MERCEDES-BENZ G 500, 2020 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_2 до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.

В іншій частині заяви - відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, 30 вересня 2025 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Козій Д.О. подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу першої інстанції та постановити нову, якою скасувати заходи забезпечення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що 23 вересня 2025 року ОСОБА_2 разом з приватним виконавцем Павлюком Назаром Васильовичем, нібито з метою виконання ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 19.09.2025 про забезпечення позову по судовій справі № 753/19479/25, намагалися протиправно заволодіти майном ОСОБА_1 , а саме автомобілем марки MERCEDES-BENZ G 500, державний номерний знак НОМЕР_1 , єдиним законним власником якого з 10.09.2025 року є ОСОБА_1 .

Вказує на те, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 10.09.2025 року ОСОБА_1 з 10.09.2025 року є єдиним законним власником вищевказаного автомобіля.

Зазначає, що 11 вересня 2025 року суддею Дарницького районного суду міста Києва Якусиком О.В. постановлено ухвалу про забезпечення позову по справі № 753/18648/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, відповідно до якої накладено арешт на вказаний автомобіль. При цьому ОСОБА_2 ще з 10 вересня 2025 року почав перешкоджати ОСОБА_1 користуватися її автомобілем.

Вказує на те, що не погоджується з висновками суду першої інстанції відносно того, що накладення арешту на майно, не призведе до обмеження прав відповідача-2, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача, оскільки такі дії спростовуються діями ОСОБА_2 та приватного виконавця Павлюка Назара, які 23.09.2025 року намагались «на підставі» Ухвали від 23.09.2025 року заволодіти вищевказаним автомобілем.

Вважає, що існування заходів забезпечення позову порушує право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, внаслідок чого мають бути скасовані заходи забезпечення позову, які були вжиті на підставі незаконної заяви про забезпечення позову.

01 грудня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 адвоката Пономаренко Катерини Петрівни надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник зазначав, що не погоджується з доводами апеляційної скарги та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_2 адвоката Пономаренко Катерини Петрівни, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа: Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Київській та Чернігівських областях про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись засобами електронного зв`язку. Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, поштова кореспонденція була доставлена 14 листопада 2025 року.

З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції посилався на те, що оскільки предметом заявлених позовних вимог є визнання недійсним договору купівлі-продажу, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , на підставі якого 10.09.2025 була здійснення перереєстрація транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, модель G 500, 2020 року випуску, VIN-код: НОМЕР_2 , відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення у власність ОСОБА_3 транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, модель G 500, 2020 року випуску, VIN-код: НОМЕР_2 , з огляду на відчуження відповідачем -1 автомобіля під час судового провадження, відсутності домовленості між сторонами щодо розподілу шлюбного майна, наявністю судових спорів, існують обґрунтовані ризики подальшого відчуження або розпорядження автомобілем, що може унеможливити або істотно ускладнити виконання можливого рішення суду, а тому наявні підстави для часткового задоволення заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника, щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

У справі №910/8298/21 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду з посиланням на правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі №910/1040/18, зазначив, що у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Водночас у таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

З матеріалів справи вбачається, що в обгрунтування позовних вимог, позивач зазначав, що 03 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладений Договір про надання позики для придбання позичальником автомобіля марки MERCEDES-BENZ G 500, який і в подальшому було придбано Відповідачем -1. Однак, оскільки Відповідач -1 відмовився повертати кошти, позивач звернувся до суду з позовом про їх стягнення за договором позики. В подальшому під час судового провадження автомобіль відчужено на користь Відповідача -2. Зазначений правочин позивач просить визнати недійсним

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову заявник звертав увагу суду на наявності у відповідача 2 правомочності, як у власника майна, здійснити відчуження автомобілів, придбаного за рахунок наданих позивачем відповідачу 1 коштів; фактичне здійснення неправомірного відчуження автомобілей відповідачем 1 на користь відповідача 2 після ініціювання позивачем судового розгляду стягнення заборгованості з відповідача 1 (справа № 753/18648/25; суддя Якусик О.В.).

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у справі щодо задоволення позову

Колегія суддів зауважує, що можливе наступне відчуження спірного майна перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача з огляду на те, що останній не зможе захистити свої права в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача/заявника на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обгрунтованою.

Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Козій Дар`ї Олександрівни залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 19 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена

в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2025 року

Головуючий: Судді: