ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 359/5336/21

провадження № 61-2404св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Пророка В. В.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Браво»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником Демидасом Денисом Анатолійовичем , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Браво» до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Браво» (далі - ТОВ «Авіакомпанія Браво») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просило стягнути з відповідача на свою користь основний борг за договором позики у розмірі 267 871,00 грн, три відсотки річних у сумі 12 593,60 грн та інфляційні втрати у розмірі 31 341,73 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 20 квітня 2017 року між ТОВ «Авіакомпанія Браво» та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого останньому надано грошові кошти в розмірі 267 871,00 грн строком на три роки, за умови, якщо позикодавець не пред`являтиме вимогу про дострокове повернення позики.

18 листопада 2019 року ТОВ «Авіакомпанія Браво» через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Лілеєву М. М. звернулося до ОСОБА_1 із заявою про дострокове повернення коштів.

Оскільки відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, у зв`язку з чим станом на 11 червня 2021 року виникла заборгованість за позикою у розмірі 267 871,00 грн, 12 593,60 грн - три відсотки річних, 31 341,73 грн - інфляційні збитки, яку позивач просив стягнути з відповідача, з урахуванням частини десятої статті 265 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Бориспільський міськрайонний суд Київської області рішенням від 24 жовтня 2022 рокупозов задовольнив частково. Стягнув із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Авіакомпанія Браво» суму позики в розмірі 267 871,00 грн, інфляційні втрати в сумі 30 649,36 грн, три проценти річних у розмірі 22 919,49 грн, а всього 321 439,85 грн. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач на підтвердження отримання відповідачем позики, надав суду копії видаткових касових ордерів, які беззаперечно підтверджують цю обставину.

З урахуванням наведеного та положень пункту 7.1 договору позики від 20 квітня 2017 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідача виник обов`язок щодо повернення отриманих коштів у розмірі 267 871,00 грн.

Враховуючи, що відповідач особисто не отримав вимогу про повернення суми боргу, суд дійшов висновку, що після спливу місячного строку з дня подання вимоги позивача на пошту (18 листопада 2019 року) у відповідача виник обов`язок щодо повернення суми боргу, тобто з 18 грудня 2019 року.

З огляду на це суд виснував про доведеність позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача суми позики у розмірі 267 871,00 грн, інфляційних втрат у розмірі 30 649,36 грн за період з 18 грудня 2019 року до 11 червня 2021 року та трьох процентів річних у розмірі 22 919,49 грн за період з 18 грудня 2019 року до ухвалення рішення - 24 жовтня 2022 року, а всього 321 439,85 грн.

Підстав для застосування частини десятої статті 265 ЦПК України суд не вбачав, оскільки позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б давали суду обґрунтовані підстави припустити, що виконання вказаного рішення буде затягнуто.

Бориспільський міськрайонний суд Київської області додатковим рішенням від 18 листопада 2022 року стягнув із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Авіакомпанія Браво» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000,00 грн.

Київський апеляційний суд постановою від 07 лютого 2024 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2022 року в частині стягнення із ОСОБА_1 трьох процентів річних змінив. Зменшив суму, що підлягає стягненню, із 22 919,49 грн до 17 569,41 грн, а загальну суму, що підлягає стягненню, із 321 439,85 грн до 316 089,77 грн. Зменшив розмір стягнутого судового збору з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Авіакомпанія Браво» із 4 677,09 грн до 3 167,82 грн. В іншій частині рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2022 року та додаткове рішення цього суду від 18 листопада 2022 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції про те, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договором позики та витрат на правову допомогу, є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд надав належну правову оцінку.

Апеляційний суд не погодився із визначеним судом першої інстанції розміром трьох відсотків річних, зменшив суму, що підлягає стягненню та змінив у цій частині рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У лютому 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Демидас Д. А., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року, а справу передати до Господарського суду міста Києва, на розгляді якого перебуває справа № 910/17982/21 про банкрутство ТОВ «Авіакомпанія Браво».

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18 (916/1051/20) та у постановах Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 523/12426/16, від 10 січня 2024 року у справі № 201/15806/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди попередніх інстанцій необґрунтовано відхилили клопотання сторони відповідача та встановили обставини, які мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивував тим, що відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) цей спір повинен розглядатися Господарським судом міста Києва, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство ТОВ «Авіакомпанія Браво».

Суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотань: про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/17982/21 (910/12711/23) за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Авіакомпанія «Браво» про визнання недійсним договору позики від 20 квітня 2017 року; про призначення у справі почеркознавчої експертизи підпису директора та головного бухгалтера ТОВ «Авіакомпанія Браво» на видаткових касових ордерах.

Апеляційний суд встановив факт отримання ОСОБА_1 коштів за договором позики від 20 квітня 2017 року на підставі недопустимого доказу - копії касової книги ТОВ «Авіакомпанія Браво».

Суди не врахували, що відповідач не отримував повідомлень від позивача та нотаріуса про дострокове повернення позики, тому у позивача не було правових підстав для оформлення виконавчого напису та дострокового повернення позики.

Аргументи інших учасників справи

У квітні 2024 року ТОВ «Авіакомпанія Браво» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.

У червні 2024 року ТОВ «Авіакомпанія Браво» подало клопотання про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені у справі, ціна позову якої не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому оскаржувані судові рішення не підлягають касаційному оскарженню.

У червні 2024 року ТОВ «Авіакомпанія Браво» подало клопотання про розгляд справи за участю сторін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 19 березня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Бориспільського міськрайонного суду Київської області. Зупинив виконання рішень судів першої та апеляційної інстанцій до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

30 квітня 2024 року матеріали справи № 359/5336/21 надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 13 травня 2024 року призначив справу до судового розгляду.

Верховний Суд ухвалою від 05 червня 2024 року зупинив касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в касаційному порядку справи № 756/3328/20.

Верховний Суд ухвалою від 29 жовтня 2025 року поновив касаційне провадження у цій справі.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

20 квітня 2017 року між ТОВ «Авіакомпанія Браво» (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір позики (том 1, а. с. 10-13).

Згідно з пунктом 1.1 договору позикодавець надав позичальникові у власність грошові кошти, а останній прийняв у власність грошові кошти для використання на власний розсуд і зобов`язався повернути їх позикодавцеві на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до пункту 3.3 договору сума позики становить суму грошових коштів у розмірі 267 871,00 грн, що є еквівалентом 10 000,00 дол. США.

Сума позики, яка вказана у пункті 3.1 цього договору, надається позичальнику терміном на 3 роки з моменту отримання грошей, якщо позикодавцем не буде пред`явлена вимога про дострокове повернення позики, що визначено у підпункті 7.1 цього договору (пункт 4.1 договору).

Моментом отримання позичальником суми позики є момент підписання документа про видачу та отримання грошей, які становлять суму позики за договором. Договір вважається укладеним з моменту передання грошей (пункт 6.3 договору).

Сума позики підлягає достроковому поверненню у будь-який момент дії цього договору у разі, коли позикодавець повідомив про це позичальника будь-яким способом у письмовій формі. У такому разі сума позики повинна бути повернута позикодавцю впродовж двох робочих днів з дня отримання такого повідомлення позичальником (пункт 7.1 договору).

Сума позики повертається позикодавцеві в безготівковій формі шляхом перерахування на поточний рахунок позикодавця або шляхом передання грошових коштів у касу позикодавця відповідно до прибуткового ордера (пункт 7.2 договору).

Зобов`язання позичальника з повернення всієї суми позики припиняються внаслідок звільнення (прощення боргу) позикодавцем позичальника від його зобов`язань, якщо позичальник перебував у безперервних трудових відносинах з позикодавцем протягом 3 років з моменту отримання суми позики позичальником (пункт 7.3 договору).

Відповідно до видаткового касового ордера від 12 травня 2017 року ОСОБА_1 отримав 50 000,00 грн у ТОВ «Авіакомпанія Браво» (том 1, а. с. 14).

Згідно з видатковим касовим ордером від 13 травня 2017 року ОСОБА_1 отримав 50 000,00 грн у ТОВ «Авіакомпанія Браво» (том 1, а. с. 15).

Відповідно до видаткового касового ордера від 15 травня 2017 року ОСОБА_1 отримав 50 000,00 грн у ТОВ «Авіакомпанія Браво» (том 1, а. с. 16).

Згідно з видатковим касовим ордером від 16 травня 2017 року ОСОБА_1 отримав 50 000,00 грн у ТОВ «Авіакомпанія Браво» (том 1, а. с. 17).

Відповідно до видаткового касового ордера від 17 травня 2017 року ОСОБА_1 отримав 40 000,00 грн у ТОВ «Авіакомпанія Браво» (том 1, а. с. 18).

Згідно з видатковим касовим ордером від 18 травня 2017 року ОСОБА_1 отримав 27 871,00 грн у ТОВ «Авіакомпанія Браво» (том 1, а. с. 19).

18 листопада 2019 року ТОВ «Авіакомпанія Браво» подало заяву приватному нотаріусу Лілеєвій М. М., у якій просило приватного нотаріуса передати ОСОБА_1 повідомлення про порушення умов договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лілеєвою М. М. 20 квітня 2017 року за реєстровим № 285 (том 1, а. с. 146).

Згідно з накладною від 18 листопада 2019 року № 291 Лілеєва М. М. направила поштову кореспонденцію з оголошеною цінністю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 148).

Відповідно до опису вкладення № 291, направленого за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 до листа були долучені: 1) супровідний лист; 2) заява ТОВ «Авіакомпанія Браво» про передання повідомлення позичальнику ОСОБА_1 про сплату боргу за договором позики від 20 квітня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Лілеєвою М. М. за реєстровим № 285 (том 1, а. с.149).

З поштового відправлення, адресованого ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , направленого приватним нотаріусом Лілеєвою М. М. вбачається, що воно не вручене адресату у зв`язку із закінченням терміну зберігання за місцем обслуговування. На штемпельному відбитку поштового відділення, який проставлений на цьому ж поштовому відправленні, зазначена дата 18 листопада 2019 року (том 1, а. с. 150).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 2, 3, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктами 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором(частина перша статті 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, про що зазначено в частині першій статті 1050 ЦК України.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вирішуючи позовні вимоги ТОВ «Авіакомпанія Браво», суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, установивши, що між позивачем та відповідачем укладено письмовий договір позики від 20 квітня 2017 року, обґрунтовано керувався тим, що, надавши копії видаткових касових ордерів, позивач довів факт укладення між сторонами договору позики та передання грошових коштів у розмірі 267 871,00 грн. Оскільки одержаних у позику коштів відповідач не повернув, суди дійшли правильних висновків про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу та три проценти річних, адже доказів неотримання позики за цим договором відповідач не надав.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення трьох процентів річних, дійшов правильного висновку про те, що три процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 24 лютого 2022 року до 24 жовтня 2022 року стягненню не підлягають.

Аргументи касаційної скарги цих висновків судів не спростовують.

Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень доводи заявника про те, що суди не врахували обставини щодо неотримання ним вимоги про дострокове повернення позики, оскільки суд першої інстанції врахував цю обставину та зазначив, що у відповідача виник обов`язок щодо повернення суми боргу з 18 грудня 2019 року, тобто після спливу місячного строку з дня подання вимоги позивача на пошту.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи підпису директора та головного бухгалтера ТОВ «Авіакомпанія Браво» на видаткових касових ордерах від 12 травня 2017 року, від 13 травня 2017 року, від 15 травня 2017 року, від 16 травня 2017 року, від 17 травня 2017 року, від 18 травня 2017 року.

Зазначає, що підпис генерального директора ТОВ «Авіакомпанія Браво» Логвіненка І. В. у нотаріально посвідченому договорі позики від 20 квітня 2017 року не збігається із підписом на зазначених видаткових ордерах.

Колегія суддів відхиляє зазначені доводи, оскільки генеральний директор та головний бухгалтер ТОВ «Авіакомпанія Браво» не спростовували достовірність їхніх підписів на видаткових касових ордерах, а тому відсутні правові підстави для призначення почеркознавчої експертизи у цій справі.

Також Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення на підставі недопустимого доказу, з огляду на таке.

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 89 ЦПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02 березня 2021 року у справі № 922/2319/20, від 16 лютого 2021 року у справі № 913/502/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 916/1168/17, від 16 березня 2021 року у справі № 905/1232/19, від 21 липня 2022 року у справі № 922/3308/20.

Таким чином, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття.

Водночас відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заявник помилково ототожнює категорії належності та допустимості доказів, і не враховує вимоги частини другої статті 89 ЦПК України, відповідно до якої саме суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд апеляційної інстанції, діючи в межах наданих йому процесуальним законом повноважень, оцінив копію касової книги ТОВ «Авіакомпанія Браво» за 2017 рік у сукупності з іншими доказами та дійшов висновку про її достовірність, належність та допустимість.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що судове рішення ухвалено на підставі недопустимого доказу, є необґрунтованими, оскільки фактично зводяться до незгоди заявника з таким доказом та оцінкою зазначеного доказу, наданою судом апеляційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Колегія суддів відхиляє аргументи заявника про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не зупинив провадження у цій справі до розгляду справи № 910/17982/21 (910/12711/23) за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Авіакомпанія Браво» про визнання недійсним договору позики від 20 квітня 2017 року, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі є тимчасовим припиненням всіх процесуальних дій у справі, що зумовлене настанням зазначених у законі причин, які перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 (провадження № 61-5752сво21) зроблено висновок, що метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

Оскільки зібрані у справі докази давали змогу встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду у справі, що переглядається, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у цій справі до розгляду справи № 910/17982/21 (910/12711/23).

Щодо доводів заявника про направлення справи на розгляд Господарського суду міста Києва відповідно до статті 7 КУзПБ

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 756/3328/20 (провадження № 61-14576сво23), до розгляду якої було зупинено провадження у цій справі, сформульовано правовий висновок про те, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Норми статті 7 КУзПБ регулюють питання передання справи господарському суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, ще на стадії розгляду справи у суді першої інстанції та до ухвалення рішення суду по суті заявлених вимог.

Передання справи до господарського суду на підставі частини третьої статті 7 КУзПБ можлива лише на стадії розгляду справи в суді першої інстанції до ухвалення рішення судом першої інстанції по суті заявлених вимог. Неможливо передати матеріали справи до суду іншої юрисдикції з ухваленим у ній рішенням по суті заявлених вимог.

Не є підставою для скасування рішень за апеляційного / касаційного перегляду з направленням справи до господарського суду відкриття провадження у справі про банкрутство, яке відбулося після ухвалення судового рішення судом першої інстанції, за винятком якщо судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 908/129/22 (908/1333/22) (провадження № 12-46гс23) зробила висновок про те, що юрисдикцію спорів визначають процесуальні кодекси, а не КУзПБ. При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що юрисдикція спору визначається на час відкриття провадження у справі в суді першої інстанції, тому і застосуванню підлягає процесуальне законодавство, що було чинним саме на час відкриття провадження.

У справі, що переглядається, на час ухвалення судом першої інстанції рішення 24 жовтня 2022 року - провадження у справі про неплатоспроможність ТОВ «Авіакомпанія Браво» порушене не було (01 лютого 2023 року відкрито провадження в справі № 910/17982/21 про банкрутство ТОВ «Авіакомпанія Браво», уведений мораторій на задоволення вимог кредиторів), тому правових підстав для направлення справи до господарського суду для розгляду в межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ немає.

Щодо розгляду клопотання ТОВ «Авіакоманія Браво» про закриття касаційного провадження у справі

07 червня 2024 року ТОВ «Авіакомпанія Браво» звернулося з клопотанням про закриття касаційного провадження, посилаючись на те, що заявник подав касаційну скаргу на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з цих підстав.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті ЦПК України.

З урахуванням ціни позову (частина перша статті 176 ЦПК України) справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Проте, враховуючи положення підпунктів «а», «б» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, Верховний Суд вважає, що є підстави для розгляду цієї справи.

Оскільки касаційна скарга була подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, містила підстави касаційного оскарження, Верховний Суд дійшов висновку про відкриття касаційного провадження та необхідність надання відповідної правової оцінки доводам касаційної скарги під час касаційного перегляду справи, що й було зроблено у цій постанові.

Ураховуючи наведене, у задоволенні вказаного клопотання про закриття касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Щодо клопотання про розгляд справи за участю сторін

07 червня 2024 року ТОВ «Авіакомпанія Браво» звернулося з клопотанням про розгляд справи за участю сторін у судовому засіданні.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Абзац другий частини першої вказаної статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються під час касаційного розгляду, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.

Верховний Суд створив учасникам процесу у цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

З огляду на вказане, а також ураховуючи те, що сторони у справі вже надали свої аргументи, суд касаційної інстанції не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і такої необхідності колегія суддів не знайшла, то у задоволенні клопотання ТОВ «Авіакомпанія Браво» про розгляд справи за участю сторін необхідно відмовити.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції (у незміненій після апеляційного перегляду частині) та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки Верховний Суд ухвалою від 19 березня 2024 року зупинив виконання оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій, то необхідно поновити їх виконання.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Браво» про розгляд справи за участю сторін відмовити.

У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Браво» про закриття касаційного провадження відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Демидас Денис Анатолійович, залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2022 рокуу незміненій після апеляційного перегляду частині та постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2022 року та постанови Київського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Постанова відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України оформлена суддею Петровим Є. В.

Суддя-доповідачВ. В. Пророк
Судді:А. І. Грушицький
А. А. Калараш
І. В. Литвиненко
Є. В. Петров