Справа № 489/1324/25
Провадження №2/485/344/25
РІШЕННЯ

іменем України

09 грудня 2025 року м. Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Соловйова О.В.,

секретар судового засідання Гусарова І.М.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Долгової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Снігурівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про зміну місця проживання дитини,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про зміну місця проживання дитини.

Позов мотивований (з урахуванням уточнених позовних вимог - а.с. 141-146), тим що з 07 грудня 2007 року позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2021 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 19 січня 2022 року рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області визначено місце проживання дитини разом з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1 . На момент винесення рішення суд виходив з того, що позивачка не мала постійного місця проживання та змоги утримувати дитину. Вказує на те, що про розгляд зазначеної справи не знала, в судових засіданнях участі не приймала та заочне рішення оскаржити не встигла, оскільки його навіть не одержувала, у зв"язку з чим не могла надати пояснень та вчинити жодних інших дій. Разом з тим, судом не взято до уваги та не оцінено такі обставини, як те, що у зв"язку з погіршенням стосунків між сторонами і роздільним проживанням, відповідач насильно забрав доньку у позивачки і сам змінив її місце проживання та наразі і місце реєстрації дитини, не даючи їм спілкуватися на протязі тривалого часу. Позивач зазначає, що з весни 2021 року вона припинила життя із відповідачем і виїхала на проживання разом з донькою до батьків. Та одного разу, відповідач забравши доньку за місцем проживання батьків позивачки (місцем її реєстрації), вже дитину їй не повернув. Звертає увагу на те, що вона весь час підтримувала зв"язок зі своєю донькою, вона її дуже любить, але відповідач досить агресивно ставився до їх побачень, не давав певний час їй дитину взагалі, та ще з часів спільного проживання вчиняв відносно неї сімейне насильство, ображав її, погрожував фізичною розправою. На всі її вмовляння повернути доньку, він не реагував, але при цьому вимагав, щоб позивачка знову з ним зійшлася. З початку 2022 року відповідач взагалі заборонив позивачці зустрічатися із дитиною, вона навіть не могла її бачити, бо він погрожував розправою, а вона не мала підтримки і захисту щоб вирішити це питання. Лише коли відповідач примусив її через свого адвоката підписати незрозумілу їй угоду № 04/08 від 04 серпня 2023 року про порядок спілкування із дитиною, тоді вона змогла бачити доньку всього два дні на тиждень, однак цього часу замало щоб брати участь у вихованні малолітньої доньки, вчити її всьому, проявляти свою велику любов, вона дівчинка і дуже потребує уваги саме матері в такому віці (6 років), піклування та підтримки. Зазначає, що дитина її любить, тягнеться до неї, страждає від розлучення з нею. Від такої поведінки відповідача страждала як позивачка, так і донька. Позивач звертає увагу на те, що вона вела і веде добропорядний спосіб життя, ніколи не зловживала ні алкоголем, ні наркотичними засобами. На роботі характеризується позитивно, має повну родину, її чоловік знайшов спільну мову з дитиною, дохід має вона та її чоловік, проживає в квартирі чоловіка, тоді як відповідач проживає на орендованій квартирі. При цьому, відповідач у шлюбі не перебуває, жінки, яка б могла надавати піклування, готувати тощо відповідач не вміє. Дуже часто відбувається так, що дитина залишається вдома сама, коли відповідач іде на заробітки чи на побачення з жінками, навіть ввечері, а це під час військового стану, коли в будь який момент може статися найгірше і треба бути поряд з дитиною. Дитина найближчим часом йде до школи і з нею треба буде робити домашні завдання, дбати про неї, і не зрозуміло як відповідач намагається це робити. Позивачка живе із дитиною в одному місті (Миколаєві), зацікавлена в навчанні та вихованні доньки, намагається брати активну участь у її житті та у житті групи дитячого садка, відвідує батьківські збори, регулярно здійснює контроль за успішністю та поведінкою дитини. Донька протягом останнього часу неодноразово виявляла бажання жити з мамою, після зустрічей з матір`ю не бажає повертатися до батька, але через наявне рішення суду, позивачка не може залишити дитину у себе на довгий термін, а відповідач на це категорично не погоджується. Вся ця ситуація створює величезну психологічну травму для дитини, на яку відповідач через свої амбіції та помсту матері дитини, що вони розійшлися, не зважає. Відповідач постійно вчиняв сварки щодо участі позивачки у виховному процесі дитини, дуже агресивно до цього ставиться, намагаючись забрати монополію виховання на себе та перешкоджаючи позивачці це робити. А саме наполягав на забороні додавати контактний номер позивачки до груп вайберу дитячого садочка. Кожного разу, коли позивачка спілкувалася з вихователями дитячого садочка щодо виховного процесу доньки, відповідач телефонував та погрожував позивачці, що більше вона її не побачить. На думку позивачки, проживання дитини в неповній сім"ї батька, без жінки, яка може піклуватися за дівчинкою, не буде сприяти забезпеченню найкращих інтересів дитини, гармонійному розвитку та зв"язку з матір"ю, оскільки відповідач вчиняв сімейне насильство, не відомо чи вчиняє він наразі його щодо дитини, раніше судимий, створював перешкоди зустрічатися та спілкуватися матері з донькою протягом тривалого часу, що суперечить сімейним цінностям, які полягають у повазі один одного та найкращому вихованні дитини, ураховуючи інтереси дитини. Визначаючи місце проживання дитини, позивач просить не погоджуватись з висновком органу опіки та піклування, посилаючись на його необґрунтованість та відсутністю належних доказів, на підставі якого його прийнято.

Враховуючи викладене, просить змінити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши таке місце проживання з матір"ю за адресою: АДРЕСА_2 .

У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області було встановлено та не оспорювалось позивачкою, що з 03 квітня 2021 року дитина проживає разом з батьком, увесь цей час позивачка не сплачує аліменти на дитину, має заборгованість по сплаті аліментів, відповідач фінансово утримує дитину тільки за власні кошти. Зазначає, що позивачка не має постійного зв"язку з дитиною, дуже мало бачиться з нею, не проявляє наміру брати участь у житті та вихованні дитини, тоді як відповідач увесь вільний від роботи час постійно знаходиться біля дитини, дома або у садочку. Покликається на те, що позивачка не має достатніх житлових умов для проживання дитини, оскільки на дійсний час вона проживає з чоловіком у квартирі його батька, який є власником 1/5 частини квартири та надав на це згоду. 1/5 частини вказаної квартири належить чоловіку позивачки, тому згода є тільки на 1/5 частини чоловіка позивачки та 1/5 частини, що належить батькові чоловіка, на останні 3/5 частини згоди не має. Також вказана квартира має житлову площу 38,2 кв.м., тому на підставі того що квартира має п"ять власників з правом проживання, для дитини не вистачає житлової площі для належних умов проживання матері з дитиною, та вказана квартира не придатна для проживання, виховання і розвитку дитини. Натомість відповідач з часу народження доньки проживає у двох з дитиною у орендованій двокімнатній квартирі з житловою площею 30,5 кв.м. Посилання позивачки на те, що в неї з"явилась фінансова можливість утримувати дитину не відповідає дійсності, оскільки нею надано довідку що підтверджує фінансовий дохід її чоловіка, а сама позивачка ніколи не працювала та до дійсного часу не працевлаштована. Вказаний дохід її чоловіка не є стабільним та постійним, а нараховується тільки на час дії військового стану та бойових дій або до часу звільнення зі служби за іншими підставами. Тоді як відповідач працевлаштований та має постійний достатній фінансовий дохід. Доводи позивачки про те, що відповідач перешкоджає їй у спілкуванні з дитиною не підтверджуються жодними доказами. Згідно зі спільною домовленістю позивачка безперешкодно проводила час з дитиною, брала її до себе додому та до часу звернення до суду з вказаним позовом претензій або скарг не було, хоча зустрічі з дитиною позивачка організовувала дуже мало. Твердження позивачки про те, що вона зацікавлена в навчанні та вихованні доньки, відвідує садочок, батьківські збори також не підтверджуються жодними доказами. Із доказів позивачка надає лише спільне фото з садочка зроблене напередодні подання вказаного позову. До цього часу вона у садочку жодного разу не з"являлась. Також, позивачка має велику заборгованість по аліментам та почала погашати її тільки перед зверненням до суду. Вказані кошти на погашення боргу по аліментам позивачкою були взяті з грошового забезпечення її чоловіка, тоді як чоловік позивачки проходить військову службу з 2022 року, у зв"язку з чим незрозумілим є чому позивачка не сплачувала аліменти у строк (а.с. 89).

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 вимоги позову підтримали та просили їх задовольнити. Представник зазначила, що відповідач вихованням та розвитком дитини не займається, дитину не лікує. Вчиняв відносно позивачки та дитини сімейне насилля, має судимість. Доглядає дитину неповнолітня сестра відповідача. Також пояснила, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні дитини з позивчкою.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з"явився, згідно письмової заяви просив проводити розгляда справи та ухвалити рішення без його участі.

Представники третіх осіб служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради та служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради у судове засідання не прибули, про причини неявки не повідомили.

Заслухавши позивачку та її представника, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що з 07 грудня 2007 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 22 березня 2021 року (Т. 1 а.с. 10).

Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 виданого повторно 11 лютого 2021 року (Т. 1 а.с. 11).

19 січня 2022 року заочним рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області у справі № 468/1262/21-ц задоволено позов ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_2 разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили 22 лютого 2022 року (Т. 1 а.с. 7-9).

03 серпня 2023 року позивачка зареєструвала шлюб з чоловіком ОСОБА_4 , у зв"язку з чим змінила прізвище з " ОСОБА_1 " на " ОСОБА_1 ".

За інформацією Витягу з реєстру Баштанської територіальної громади від 21 серпня 2023 року вбачається, що з 08 жовтня 2018 року позивачка значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_3 (Т. 1 а.с. 20-зворот).

Наразі позивачка разом з чоловіком ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 04 вересня 2003 року, вбачається що квартира за вище вказаною адресою: АДРЕСА_2 , на праві спільної часткової власності окрім чоловіка позивачки, якому належить 1/5 частина, також належить ОСОБА_7 1/5 частина, ОСОБА_8 1/5 частина, та ОСОБА_8 1/5 частина (Т. 1 а.с. 13 - 15).

Один зі співвласників квартири ОСОБА_7 власноручною розпискою від 24 листопада 2024 року надав згоду на проживання в належній йому квартирі малолітньої ОСОБА_2 (Т. 1 а.с. 16-зворот).

За даними технічного паспорту, квартира розташована на 9 поверсі 12 поверхового будинку та складається з 3 кімнат. Загальна площа квартири складає 65,3 кв.м., житлова площа - 38,2 кв.м (Т. 1 а.с. 15-зворот - 16).

Позивачка перебувала на обліку як безробітна в Миколаївській філії Миколаївського обласного центру зайнятості з 15 січня 2025 року, про що свідчить довідка № 48 від 17 січня 2025 року (Т. 1 а.с. 21-зворот). З 18 квітня 2025 року позивачка працює в ТОВ "ДЦ Україна" продавцем-консультантом, згідно наданої довідки про доходи розмір її заробітної плати до виплати у квітні 2025 року склав 1785,72 грн (Т. 1 а.с. 148).

Чоловік позивачки ОСОБА_4 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_2 з 13 вересня 2022 року та отримує відповідне грошове забезпечення як військовослужбовець, що підтверджується довідкою начальника відділу кадрів в/ч НОМЕР_2 від 13 серпня 2024 року та довідкою про види забезпечення, що нараховані ОСОБА_4 (Т. 1 а.с. 19, 149).

Згідно довідки КНП "Миколаївський обласний центр психічного здоров"я" Миколаївської обласної ради від 17 вересня 2024 року № 331, до їхнього закладу за медичною допомогою до лікаря-нарколога та лікаря-психіатра позивачка не зверталася (Т. 1 а.с. 20).

Відповідно до довідки в.о. начальника Першого відділу державної виконавчої служби у Баштанському районі Миколаївської бласті від 14 серпня 2025 року № 52989, згідно з матеріалами виконавчого провадження № НОМЕР_3 відкритого 15 серпня 2024 року про стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_2 , відсутня заборгованість зі сплати аліментів, сума якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці з дня пред"явлення виконавчого докуменьу до примусового виконання (Т. 1 а.с. 201).

З наданого розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за період з березня 2024 року по липень 2025 року вбачається, з березня по серпень 2024 року аліменти на утримання дитини позивачкою не сплачувалися, у вересні 2024 року нею сплачено - 3300,00 грн, у жовтні 2024 року - 9900,00 грн, у листопаді 2024 року - 0,00 грн, у грудні 2024 року - 10330,00 грн, у січні 2025 року - 5140,00 грн, у лютому 2025 року - 0,00 грн, у березні 2025 року - 6500,00 грн, у квітні 2025 року - 3200,00 грн, у травні 2025 року - 1281,50 грн, у червні 2025 року - 0,00 грн, у липні 2025 року - 8006,00 грн. Станом на 14 серпня 2025 року заборгованість відсутня з переплатою 38,82 грн (Т. 1 а.с. 201 зворот - 202).

Відповідач разом з малолітньою ОСОБА_2 , за даними Єдиного державного демографічного реєстру, значаться зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_4 (Т. 1 а.с. 35).

Щодо законності зняття малолітньої ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою реєстрації позивачки, Снігурівська міська рада надала повідомлення про те, що 22 листопада 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Тамаринського старостинського округу Снігурівської міської ради з заявою про реєстрацію місця проживання (перебування) своєї малолітньої дитини ОСОБА_2 , разом з якою надав рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 19 січня 2022 року у справі № 468/1262/21-ц про визначення місця проживання дитини з батьком. В зв"язку з наявністю рішення суду про визначення місця проживання дитини, згода матері не надавалась (Т. 1 а.с. 195).

Фактично, відповідач разом з донькою проживає в орендовані квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надано договір оренди квартири від 07 вересня 2018 року (Т. 1 а.с. 90-92).

За даними технічного паспорту, квартира складається з 2 кімнат. Загальна площа квартири складає 44,4-45,4 кв.м., житлова площа - 30,5 кв.м (Т. 1 а.с. 93-94).

Відповідно до виписки є Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець, вид економічної діяльності - технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів (Т. 1 а.с.95-96). Вказане також підтверджується відповіддю № 1730152 від 03 вересня 2025 року з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (Т. 1 а.с. 208-209).

За перевіреною судом інформацією про отримані доходи відповідача за період з 1 кварталу 2022 року по 4 квартал 2025 року в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи, вбачається що сукупний дохід складає 133917,20 грн (Т. 1 а.с. 205-207).

Згідно повідомлення тво начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23 липня 2025 року №4/8057, відповідач перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 з 07 вересня 2022 року. Відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період не отримував. В розшуку не перебуває (Т. 1 а.с. 150).

Донька сторін малолітня ОСОБА_2 з березня 2024 року по теперішній час відвідує заклад дошкільної освіти № 142 "Зоряний" в АДРЕСА_5 . Згідно довідки в.о. директора ЗДО № 142 та вихователя групи "Капітошка" вбачається, що дитину приводить та забирає з садочка тільки тато. Дівчинка охайна та доглянута (Т. 1 а.с. 98).

Відповідно до психолого-педагогічної характеристики дитини-дошкільника малолітньої ОСОБА_2 від 14 квітня 2025 року, оцінка адаптації дитини в групі хороша, засвоює програму задовільно. Сприйняття, мислення, моторика, мовленнєвий розвиток, соціально-побутові навички, орієнтування в просторі та часу, ставлення до занять, темп діяльності - відповідають віку, хворіє рідко. Зазначено, дитина виховується батьком в неповній родині, дівчинка має чистий та охайний зовнішній вигляд. Батько кожного дня приводить і забирає доньку з садочка, цікавиться життям дитини в групі, відвідує батьківські збори, консультації, свята, розваги, постійно на зв"язку (Т. 1 а.с. 97).

Частиною 3 статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 8 Закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 цього закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Крім того, частиною 1 статті 14 цього Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Як визначено частиною 3 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК місцем проживання фізичної особи у віці до десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає.

Так, згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно із статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до частини 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку (постанова Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18).

Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Частиною 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, параграф 76).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, параграф 54).

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору.

Міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до частини 5 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Органом опіки та піклування в особі служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради надано висновок про недоцільність визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_2 разом з матір"ю (а.с. 118-119).

З вище вказаного висновку вбачається, що 04 серпня 2023 року батьки малолітньої дитини уклали між собою угоду про порядок спілкування з дитиною. Вказана угода №04/07 складена юридичною фірмою ПП "Лекс-Форт" підписана та засвідчена директором ЮФ ПП "Лекс-Форт" Погребняком К.В.

Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради на запит служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради надала акт обстеження умов проживання матері за адресою: АДРЕСА_2 . В ході обстеження було встановлено: умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним нормам. Житло мебльоване та обладнане усім необхідним. Для дитини обладнана окрема кімната з усіма зручностями.

Також, спеціалістами служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради були обстежені умови проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за якою мешкає відповідач разом з малолітньою донькою. В ході обстеження було встановлено, що житло облаштоване усім необхідним для проживання та розвитку дитини. У дитини мається окрема кімната з усіма зручностями. Ігри та іграшки в достатній кількості, наявний одяг по сезону, наявний запас продуктів харчування.

Миколаївський міський центр соціальних служб, на запит служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, з метою встановлення здатності батька, матері виконувати обов"язки щодо виховання дитини та догляду за нею, повідомив, що в ході проведення роботи з батьками, підстав, які б перешкоджали батькові та матері виконувати обов"язки щодо виховання та догляду за дитиною фахівцями центру не виявлено.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина 6 статті 19 СК України).

Відповідно до вимог статті 171 СК України та частини 4 статті 29 ЦК України, заслухана судом малолітня ОСОБА_2 в присутності практикуючого психолога ОСОБА_10 , висловила бажання, що хоче залишитися з батьком. Пояснила, що їй подобається бути у мами, однак жити вона хоче з батьком. Негативно щодо своєї матері не висловлювалась. Опитування підтвердило, між дитиною та батьком існує тісний та стабільний психоемоційний зв`язок, тоді як такий зв`язок із її матір`ю є в не повній мірі. Також пояснила, що проживають вони з батьком в квартирі вдвох, батько її забирає зі школи, водить на танці. Окрім того, пояснила, що тітка ОСОБА_11 її доглядає лише коли вона хворіє та тато в цей час на роботі. Хотіла б аби мати їй частіше телефонувала.

Психолог під час з`ясування думки дитини пояснила, що з метою налагодження контакту з дитиною мала можливість поспілкуватися з останньою до судового засідання. Пояснила, що дитина відкрита, добре йде на контакт, та засмутилась коли психолог поставила питання щодо зміни місця проживання та щоб вона проживала з мамою, а не з татом.

Однією з підстав при зверненні з позовом позивачка зазначила, що відповідач неодноразово вчиняв сімейне насильство відносно неї.

Однак вказані обставини жодними доказами не підтверджено та не встановлено в ході судового розгляду, стороною позивача вказаний факт нічим не доведено, в тому числі припущення позивачки щодо ймовірного застосування насилля відносно дитини.

За єдиним фактом звернення позивачки до відділення поліції № 2 Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області з заявою від 27 червня 2019 року про вчинене її чоловіком відносно неї домашнє насильство, постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 вересня 2019 року провадження у справі відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП - закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, в зв"язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Щодо наявної судимості у відповідача за вироком Снігурівського району Миколаївської області від 28 вересня 2011 року, яким ОСОБА_2 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у вигляді 1 року 6 місяців обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено з випробуванням з іспитовим терміном на 1 рік (а.с. 151-152), то вказана судимість за сплину визначеного Кримінальним кодексом України строку є такою що погашена. А також враховуючи статтю кримінального кодексу, за якою відповідача було засуджено зазначеним вироком суду - як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), що не пов`язано з вчиненням будь-якого насильства, суд критично відноситься до твердження відповідачки про те, що вона його дуже боялася, в тому числі зважаючи на вказаний вирок суду.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що заочним рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області у справі № 468/1262/21-ц задоволено позов ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_2 разом з батьком.

Вказане рішення набрало законної сили. Позивачка не скористалась своїм правом на подачу заяви про перегляд заочного рішення та його оскарження в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Зазначення в позовній заяві про неврахування судом обставин які мали місце до ухвалення рішення про визначення місця проживання дитини з батьком (вчинення насилля відносно позивачки та дитини, судимість відповідача), сторона позивача, фактично, просить цей суд в поза процесуальний спосіб переглянути таке рішення.

Щодо доводів позивачки про те, що відповідач перешкоджає їй бачитися з донькою, як зазначає позивачка саме відповідач ініціював укладення угоди № 04/07 від 04 серпня 2023 року про порядок спілкування з дитиною.

Суд виходить з того, що вчинення перешкод у спілкуванні з дитиною для матері не може вплинути на визначення місця проживання дітей із батьком та не позбавляє матір дитини права на звернення до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 3 жовтня 2018 року у справі № 756/12322/16-ц (провадження № 61-12656св18).

Окрім того, вказані доводи спростовуються поясненнями свідка ОСОБА_12 , яка є матір`ю позивачки та яка в судовому засіданні пояснила, що відповідач надає позивачці доньку, в тому числі і на тривалий час, та на час коли дитина хворіє. Зі слів свідка у позивача та відповідача нормальні стосунки як у колишнього подружжя яке має спільну дитину.

Твердження позивачки про те, що вона зацікавлена в навчанні та вихованні доньки, намагається брати активну участь у її житті та у житті групи дитячого садка, відвідує батьківські збори, регулярно здійснює контроль за успішністю дитини, жодними доказами не підтверджено, оскільки відповідно до довідки закладу дошкільної освіти вбачається що лише батько кожного дня приводить та забирає дитину з садочка, відвідує батьківські збори.

За такого судом не встановлено обставин, які би перешкоджали проживанню дитини із батьком, а саме - відсутність доходів, зловживання ним спиртними напоями або наркотичними засобами та інші факти аморальної поведінки, яка може зашкодити розвитку дитини. Також не встановлено фактів невиконання обов`язків по вихованню та розвитку дитини.

Відповідно до заключення ФОП - психолога ОСОБА_13 , проведеного за запитом позивачки, проведення психологічного обстеження психоемоційного стану малолітньої ОСОБА_2 , вбачається що дівчинка контактна, відверто відповідала на запитання, розповідала про себе та своїх близьких. Спостереження та виконання ігрових завдань призвели до висновку, що дитина розвивається адекватно віку, має нормальний рівень емоційного та інтелектуального розвитку. Під час проведення методики «Малюнок родини», до своєї родини дитина відносить тітку ОСОБА_11 (сестра батька), батька та матір. Проведення методик Рене Жиля, психологічна бесіда показали, що дитина відчуває найбільший емоційний звязок з тіткою, яка фактично знаходиться з нею більшість часу поки батько працює. У завданнях, в яких пропонувалося обрати з ким з родичів хотілося б бути, сидіти ближче та інше, ближче всіх розташована тітка, потім батько, потім мати. Якщо потрібно було обрати одного з батьків, з ким хотілося б бути разом, піти у кіно, відпочивати та інше, найчастіше обирала батька, але хотіла би, щоб була тітка. Виконання проективної методики незакінчених речень, дитина відповідала що її мати красива та весела, дорослі завжди приділяють їй багато уваги і роблять все, що їй потрібно. Стосовно батька думає, що він хороший та сильний. Зазначила, що їй нормально житии з батьком та мамою, але до тата вона більше звикла, звісно хотіла б щоб батьки жили разом. Таким чином, відповідно до проведого обстеження, психолог дійшов висновку що найвищий ступінь емоційної прихильності дитина відчуває до тітки. Відносини з батьком гарні і дитина більше звикла бути з ним. Відносини з матір`ю гарні і дитина любить бути з нею (Т. 2 а.с. 20).

Встановлені обставини свідчать про те, що саме батько може утримувати дитину та створив належні умови для її гармонійного розвитку та виховання доньки, дитина відчуває постійну турботу та любов з його боку, має звикле для неї оточення.

При вирішенні цього спору, крім викладеного, суд враховує, що проживання у звичній для себе обстановці створює відчуття захищеності та сприяє стабільності психічного та емоційного стану дитини, а зміна її місця проживання, яка спричинить порушення стійких, усталених зв`язків дитини з оточенням і звичним середовищем, не відповідає її найкращим інтересам.

Такі вимушені зміни в житті дитини можуть негативно вплинути на її психоемоційний стан.

Твердження позивачки про те, що дитина певний час перебуває вдома сама належними доказами не доведено. Також в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження твердження того, що батько не займається розвитком дитини, не займається її лікуванням.

Також не заслуговують на увагу доводи представника позивачки, що відповідач використовує дитину виключно з метою ухилення від мобілізації. Рішення Баштанського районного суду Миколаївської області, яким визначено місце проживання дитини з батьком, ухвалене 19 січня 2022 року, тобто до повномасштабного вторгнення РФ та оголошення мобілізації. При цьому з позовом до суду відповідач звернувся ще 28 вересня 2021 року про що вказано в рішенні.

Натомість, матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що позивачка до подачі цього позову мала намір повернути дитину, чи якимось чином намагалась вирішити питання проживання дитини з нею, а не з батьком. Рішення суду про визначення місця проживання дитини з батьком не оскаржувала. Незважаючи на твердження позивачки про перешкоди з боку відповідача у спілкуванні з дитинною, не вчиняла дій щодо усунення таких перешкод в установленому законом порядку.

Враховуючи всі зазначені обставини, наявність обставин, що виключають передачу дитини матері, сталі сімейні та соціальні зв`язки, які склались у дівчинки за місцем проживання з батьком, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дитини, а також належне та відповідальне ставлення відповідача до виконання батьківських обов`язків, суд вважає, що визначення на теперішній час місця проживання малолітньої ОСОБА_2 з батьком максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку у звичному для неї середовищі.

Аналогічний підхід до вирішення спору між батьками про місце проживання дитини запроваджено і Верховним Судом при розгляді справи № 756/13187/17 (постанова від 30 березня 2021 року).

Посилання позивачки на те, що проживання дитини з матір`ю забезпечить гармонійний розвиток її особистостей в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості жодним чином не обґрунтовано.

При цьому судом не встановлено вагомих підстав змінювати місце проживання дитини та обставин, які б свідчили про те, що зміна місця фактичного проживання є доцільним і буде мати більш позитивний вплив на дитину.

Мати, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким із батьків дитина буде проживати.

За встановлених судом обставин встановлено, що малолітня дитина проживає разом з батьком, батько здійснює за донькою постійний догляд, піклується про неї, забезпечує всім необхідним, не чинить перешкод у спілкуванні матері з дитиною.

При вирішенні даної справи, суд виходить з того, що за обставин що склались, дитина сторін має більшу прихильність до батька, як до особи, яка постійно проживає з нею, здійснює щоденний догляд та турботу.

Разом з тим, судом не встановлено обставин, за яких проживання дитини з матір`ю могло б негативно впливати на неї.

З огляду на викладене, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини, враховуючи ставлення сторін до доньки, участь кожного з них у її вихованні, більшу прихильність дитини до батька, який створив належні умови для виховання та розвитку дитини, який має стійкі соціальні зв`язки, суд виходячи з якнайкращих інтересів дитини, приходить до висновку, що визначення місця проживання дитини сторін з батьком в ситуації, що склалась на час розгляду справи, відповідатиме якнайкращим інтересам дитини сторін.

Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначене місце проживання дитини разом з батьком не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених вимог про зміну місця проживання дитини.

Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивачки не підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне судові витрати віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.4, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд-

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: служба у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про зміну місця проживання дитини - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення - 10 грудня 2025 року.

Суддя О. В. Соловйов