КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 357/333/23 Головуючий у суді першої інстанції - Бондаренко О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Капустін Віталій Володимировична рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 серпня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 05 лютого 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2022 року у справі № 357/6177/22 шлюб між ними було розірвано.

Під час перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя вони придбали 06 березня 2021 року автомобіль марки «KIA CEED», VIN НОМЕР_1 , 2008 року випуску, об`ємом двигуна 1591 куб см, який був зареєстрований за відповідачем.

Після розірвання шлюбу вона довідалася, що відповідач 18 червня 2022 року без її згоди відчужив належний їм на праві спільної сумісної власності автомобіль марки «KIA CEED».

Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила поділити спільне майно подружжя шляхом стягнення з ОСОБА_1 на її користь вартості 1/2 частини спільного автомобіля марки «KIA CEED», VIN НОМЕР_1 , 2008 року випуску, об`ємом двигуна 1591 куб см, в сумі 93 640,00 грн, а також понесені судові витрати.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 серпня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у порядку поділу майна подружжя, вартість 1/2 частини автомобіля марки «KIA CEED», VIN НОМЕР_1 , 2008 року випуску, об`ємом двигуна 1591 куб см, у розмірі 93 640,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 936,40 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн та витрати за поведену експертизу у розмірі 4000,00 грн, всього 7936,40 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що кошти від продажу спірного транспортного засобу було витрачено в інтересах сім`ї.

Крім цього, на придбання спірного автомобіля були витрачені, зокрема, власні кошти ОСОБА_4 , отримані від продажу належного йому автомобіля ВАЗ 11182.

Вказує також, що позивачкою не доведено склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх стягнення.

Зазначає, що кожна із сторін оплатила проведення експертизи у своїй частині, а тому підстави для покладення на відповідача витрат позивача на проведення експертизи відсутні.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечила. Вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 05 лютого 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2022 року у справі № 357/6177/22, яке набрало законної сили 09.12.2022, шлюб між ними було розірвано, від спільного проживання вони мають дочку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджено матеріалами справи (а.с. 3,4,9-11,133-135).

З довідки Головного сервісного центру МВС України від 02.12.2022 за № 31/1276АЗ-12800-2022 (а.с.7) вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 були зареєстровані транспортні засоби: 14.03.2007 - «ВАЗ 11182», 2006 року,VIN НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1600 куб см, на підставі довідки - рахунку серії НОМЕР_3 , та 04.03.2020 транспортний засіб був перереєстрований на нового власника ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі - продажу транспортного засобу № 7594/20/0759; 06.03.2021 - «KIA CEED», VIN НОМЕР_1 , 2008 року випуску, об`ємом двигуна 1591 куб см, на підставі договору купівлі - продажу транспортного засобу № 3242/2021/2466402, та 18.06.2022 транспортний засіб був перереєстрований на нового власника ОСОБА_6 на підставі договору купівлі - продажу транспортного засобу № 3242/2022/3227321.

Згідно з висновком експерта № 108 від 23.06.2025, складеного судовим експертом Петрушанко В.Ф. (а.с. 121 - 127), ринкова вартість транспортного засобу «ВАЗ 11182», 2006 року,VIN НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1600 куб см, станом на 04.03.2020 складає 54860,00 грн.

Відповідно до висновку експерта № 109 від 19.06.2025, складеного судовим експертом Петрушанко В.Ф. (а.с. 108-120), ринкова вартість транспортного засобу «KIA CEED», VIN НОМЕР_1 , 2008 року випуску, об`ємом двигуна 1591 куб см, станом на 18.06.2022 складає 187280,00 грн.

Згідно із частинами 1, 6, 9, 10 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

За правилом ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як визначено у ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на зміст ст. 61 СК України, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно з ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтями 68 та 69 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, конструкція ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, у постанові від 31.01.2019 у справі №686/23104/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц, у постанові Верховного Суду від 18.03.2023 у справі №344/5528/22, у постанові від 10.04.2025 у справі № 686/10668/23.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Встановлено, що автомобіль марки «KIA CEED», VIN НОМЕР_1 , 2008 року випуску, об`ємом двигуна 1591 куб см, набутий у період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , тому є спільною сумісною власністю подружжя, враховуючи, що відповідач не оспорює презумпцію спільності права власності на вищевказане майно, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що воно підлягає поділу.

Разом з тим, обґрунтовуючи свої вимоги позивачка вказувала, що після припинення спільного проживання подружжя з 02.03.2022 до розірвання шлюбу у листопаді 2022 року, відповідач 18.06.2022 без згоди позивачки розпорядився спільним майном на свій розсуд, а саме: відчужив транспортний засіб «KIA CEED», VIN НОМЕР_1 , 2008 року випуску, об`ємом двигуна 1591 куб см. Тому, враховуючи, що транспортний засіб був відчужений без згоди позивачки, як дружини, тому вона має право отримати грошову компенсацію вартості своєї частки автомобіля у розмірі 93 640,00 грн.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1 ст. 355 ЦК України).

За вимогами частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності (ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України).

Згідно ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При цьому дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 65 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

У постанові Верховного Суду від 15.03.2023 по справі № 688/4803/18, зазначено, що згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути складений письмово, а у визначених законом випадках - нотаріально посвідчена.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя вартість 1/2 частки спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя, не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.

Відповідач належних та допустимих доказів продажу транспортного засобу «KIA CEED», VIN НОМЕР_1 , 2008 року випуску за наявності письмової згоди другого з подружжя - ОСОБА_3 та використання грошових коштів від продажу в інтересах сім`ї суду не надав.

Отже, судом встановлено, що відповідач розпорядився спільним майном подружжя (автомобілем «KIA CEED», VIN НОМЕР_1 , 2008 року випуску) на власний розсуд без письмової згоди ОСОБА_3 , тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачка має право на грошову компенсацію половини вартості спірного майна.

Слід також зауважити, що під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав письмові пояснення, у яких зазначав, що на придбання вказаного автомобіля відповідачем було витрачено особисті кошти, отримані від продажу транспортного засобу «ВАЗ 11182», 2006 року, VIN НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1600 куб см, та спільні кошти подружжя, тому позивачка має право на грошову компенсацію вартості своєї частки автомобіля у меншому розмірі - 66 210,00 грн. Вказував, що позбавлений можливості документально довести, що кошти з продажу спільного автомобіля були витрачені в інтересах сім`ї. Посилаючись на те, що вартість автомобіля підлягає зменшенню на суму вартості автомобіля «ВАЗ 11182», визнавав, що вартість автомобіля, що підлягає поділу становить 132 420 грн, тобто, частково визнавав позовні вимоги.

Крім того, апелянт пояснював, що використав кошти, отримані від продажу автомобіля «KIA CEED» на потреби сім`ї, зокрема, для погашення боргів, які виникли у зв`язку з тим, що він перераховував позичені у знайомих кошти дружині, яка перебувала за кордоном з березня 2022 року. При цьому, апелянт погодився з тим, що у нього відсутні докази на підтвердження цих обставин, оскільки гроші йому позичали «під чесне слово».

Суд першої інстанції правильно врахував, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Так, судом встановлено, що транспортний засіб «ВАЗ 11182», 2006 року, VIN НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1600 куб см був набутий відповідачем у власність до укладення шлюбу з позивачкою, отже був його особистою власністю, та відчужений у період шлюбу сторін, однак, відповідачем не надано до суду достатніх та допустимих доказів того, що на придбання спірного транспортного засобу марки «KIA CEED», VIN НОМЕР_1 , 2008 року випуску, об`ємом двигуна 1591 куб см, використані саме кошти, отримані від продажу його особистого майна, транспортного засобу «ВАЗ 11182», 2006 року, VIN НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1600 куб см, адже транспортний засіб «KIA CEED», був придбаний через значний проміжок часу - 06.03.2021, в той час як особистий транспортний засіб проданий 04.03.2020.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, виходячи із рівності часток подружжя у спільному майні, діючи у межах заявлених вимог, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі та ухвалив обґрунтоване рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , у порядку поділу майна подружжя, вартість 1/2 частини автомобіля марки «KIA CEED», VIN НОМЕР_1 , 2008 року випуску, об`ємом двигуна 1591 куб см, у розмірі 93 640,00 грн.

Правильними є також висновки суду щодо розподілу судових витрат.

Так, відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Представниця позивачки на підтвердження стягнення судових витрат надала: договір №16 про надання правничої допомоги від 21.11.2022, акт виконаних робіт від 25.06.2025 до договору №16 про надання правничої допомоги від 21.11.2022 та квитанцію №16 до прибуткового касового ордера від 25.06.2025 по оплату послуг правничої допомоги в розмірі 5000,00 грн, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 138-141).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Із наданих стороною позивача доказів встановлено, що в договорі №16 про надання правничої допомоги від 21.11.2022, який укладений між адвокатом Кабулою (Бойко) І.Ю. та ОСОБА_3 , сторони належним чином узгодили порядок та умови надання правової допомоги позивачці з питання захисту її прав та законних інтересів у справі щодо поділу майна, визначили деталізацію видів правової допомоги, умови та порядок розрахунків клієнта з адвокатом, а також розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, сумарна вартість якої фіксується в квитанції та становить 5000,00 грн.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Представник відповідача, у порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України, подав заяву про необґрунтованість витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, враховуючи обставини даної справи, співмірність заявлених витрат зі складністю справи та розумності їх розміру, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зменшення заявлених судових витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 вказаних витрат у розмірі 3000,00 грн.

Також, відповідно до ч. 4 ст. 139 ЦПК України суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Позивач на підтвердження понесених витрат на проведення експертизи та їх відшкодування надала платіжну інструкцію №2.185181315.1 про оплату вартості проведеної експертизи автомобіля марки «KIA CEED», VIN НОМЕР_1 , 2008 року випуску, а саме по першому питанню ухвали суду від 29.04.2025 на суму 4000,00 грн, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 142).

Враховуючи, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, судові витрати позивачки (сплачений судовий збір, витрати на проведення експертизи та витрати на правничу допомогу) підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки витрати на проведення експертизи у розмірі 4000,00 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн та судовий збір у розмірі 936,40 грн (а.с. 12).

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача щодо відсутності підстав для стягнення з нього судових витрат, зокрема, на проведення експертизи.

Так, порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. 1, 2 якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі, понесені позивачкою судові витрати підлягають відшкодуванню відповідачем.

Доводи апеляційної скарги в цілому повторюють доводи пояснень відповідача на позовну заяву, належна оцінка яким повінстю надана судом першої інстанції, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до його незгоди з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам та обґрунтовано ухвалено рішення про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Капустін Віталій Володимирович залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 09 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома