ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Спиридоновим Олегом Володимировичем на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року представник ТОВ «Новобудова» звернувся до Дарницького районного суду міста Києві з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, у якому просив суд:

стягнути з відповідачки на користь товариства заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 18 576,69 грн, з яких основний борг за період з 01 травня 2019 року по 01 липня 2023 року у розмірі 16 995,87 грн; 3% річних від простроченої суми за період з 01 травня 2019 року по 01 лютого 2022 року у розмірі 398,24 грн; індекс інфляції за період з 01 травня 2019 року по 01 лютого 2022 року у розмірі 1 182,58 грн, а також судові витрати.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги вказує, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 . Вказаний будинок обслуговує житлово-експлуатаційна організація ТОВ «Новобудова».

Відповідач користується та отримує в повному обсязі послуги з утримання будинку та прибудинкової території, однак не виконує свого зобов`язання щодо оплати наданих послуг, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість за період з 01 травня 2019 року по 01 липня 2023 року у сумі 16 995,87 грн, які позивач просить стягнути з відповідача, а також за період з 01 травня 2019 року до 01 лютого 2022 року 3 % річних у розмірі 398,24 грн та 1 182,58 грн - інфляційних втрат.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Новобудова» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з 01 травня 2019 року по 01 липня 2023 року в розмірі 16 995,87 грн, 3% річних за період з 01 травня 2019 року по 01 лютого 2022 року у розмірі 398,24 грн, інфляційні втрати за період з 01 травня 2019 року по 01 лютого 2022 року у розмірі 1 182,58 грн, судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2 684,70 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Спиридонов Олег Володимирович 23 травня 2025 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2024 року та ухвалити нове судове рішення яким справу передати для продовження розгляду за встановленою у процесуальному законі підсудністю, за зареєстрованим місцем проживання відповідача, а саме до Святошинського районного суду м. Києва.

З позиції апелянта, судом першої інстанції на день відкриття провадження у справі було встановлено зареєстроване місця проживання чи перебування відповідача, а саме: АДРЕСА_2 , що, з огляду на приписи ч. 9 ст. 187 ЦПК України, беззаперечно доводить про наявність у Дарницького районного суду м. Києва процесуального обов`язку щодо надіслання справи за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва.

Крім того, вказала, що ніколи не мала у власності квартири АДРЕСА_1 і суд безпідставно притягнув її відповідачем у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 вересня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Спиридоновим Олегом Володимировичем на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

23 вересня 2025 року представниця ТОВ «Новобудова» - Климко А.Д. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Вказала, що спір у справі має вирішуватися за місцем знаходження нерухомого майна, по якому виникла заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг, а не за зареєстрованим місцем проживання відповідачки.

Належних доказів права власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , квартири АДРЕСА_1 , представником відповідачки не надано, не наведено будь-яких доказів на спростування факту, що дана квартира належить відповідачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, відповідачкою не обґрунтовано джерело походження документів на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 вересня 2025 року призначено розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно вимог ст. 369 ЦПК України, в редакції на час надходження апеляційної скарги, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до розпорядження Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації №326 від 30 березня 2006 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 переданий ТОВ «Новобудова» в експлуатацію та обслуговування.

Відповідно до Авізіо №1 від 01 липня 2006 року КП «Житлофнвест-УКБ» передало ТОВ «Новобудова» на баланс житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до свідоцтва про право власності від 07 вересня 2006 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), квартира АДРЕСА_1 , яка складається з 1 кімнат, житловою площею 23,40 кв.м., загальною площею 55,20 кв.м. належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.

01 червня 2020 року між ТОВ «Новобудова» та співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 укладено договір № 16/37 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком, відповідно до умов якого ТОВ «Новобудова» зобов`язується надавати послугу з управління багатоквартирним будинком АДРЕСА_3 , а співвласники зобов`язуються оплачувати послуги згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору.

ОСОБА_2 належним чином не здійснив оплату вартості житлово-комунальних послуг, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості, розмір якої станом на 01 липня 2023 року складає 16 995,87 грн.

У зв`язку із несвоєчасним виконанням відповідачем грошового зобов`язання, позивач також нарахував відповідачі до стягнення інфляційні втрати у сумі 1 182,58 грн за період з 01 травня 2019 року по 01 лютого 2022 року та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 398,24 грн за період з 01 травня 2019 року по 01 лютого 2022 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив доведеним, що відповідач свої обов`язки по оплаті за спожиті житлово-комунальні послуги не виконував належним чином, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем, яка підлягає до стягнення у заявленому розмірі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з нижченаведених підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Правила визначення територіальної підсудності цивільних справи унормовано у 3 параграфі 2 Глави І Розділу ЦПК України

Так, за загальним правилом територіальної підсудності, визначеним ч. ч. 1, 2 ст. 27 ЦПК України, передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Отже, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Предметом позову у цій справі є зобов`язання, які випливають з надання житлово-комунальних послуг. Такі послуги надаються за місцем знаходження нерухомого майна.

З урахуванням наведеного, позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №638/1988/17.

У цій справі заборгованість по оплаті за комунальні послуги виникла у квартирі АДРЕСА_1 , яка знаходиться в межах територіальної юрисдикції Дарницького районного суду м. Києва, а тому судом не порушено правила територіальної підсудності при розгляду спору.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» (далі - ЄСПЛ) та пункті 23 рішення ЄСПЛ «Гурепка проти України №2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява №14448/88, § 33).

Встановлено, що розгляд справи, яка переглядається здійснено судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України особливістю такого порядку є розгляд справ за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалу про відкриття провадження у справі з копією позовної заяви та доданими до неї документами суд першої інстанції направляв ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 41, 43). Поштове кореспонденція повернулася з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

В той же час, перед відкриттям провадження у справі на підставі ч. 6 ст. 187 ЦПК України місцевий суд встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Оскільки суд першої інстанції повідомляв ОСОБА_1 про розгляд справи не за зареєстрованим місцем її проживання, вона вважається такою, що не була повідомлена належним чином про судовий розгляд, що відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Неналежне повідомлення місцевим судом ОСОБА_1 про розгляд справи унеможливило подання нею своїх заперечень щодо позову та доказів на їх підтвердження.

За приписами ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 07 вересня 2006 року, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), квартира АДРЕСА_1 , яка складається з 1 кімнат, житловою площею 23,40 кв.м., загальною площею 55,20 кв.м. належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. Вказане свідоцтво не містить інших даних, які ідентифікують власника, окрім ПІБ.

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 , ТОВ «Новобудова» не зазначало даних про дату народження, РНОКПП чи інших ідентифікуючих даних особи, яку визначило відповідачем, окрім ПІБ та адреси місцезнаходження нерухомого майна.

Дату народження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , визначив суд, здійснивши запит до ГІОЦ/ КМДА про місце реєстрації відповідачки (а.с. 37), та саме цю дату народження самостійно зазначив у резолютивній частині оскаржуваного рішення.

Однак, відповідно до копії паспорту апелянтки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , вона з 16 вересня 2004 року (тобто на час видачі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_2 від 07 вересня 2006 року) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . За спірною адресою будь-яка реєстрація відсутня.

Як слідує з апеляційної скарги ОСОБА_1 з РНОКПП НОМЕР_3 , тобто інша особа, довіреністю від 01 липня 2009 року уповноважила ОСОБА_3 бути її представником з питань оформлення договору оренди квартири (свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 від 07 вересня 2006 року, яке міститься у матеріалах справи).

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Встановлено, що до позовної заяви ТОВ «Новобудова» долучило клопотання про витребування доказів, а саме: з КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» інформацію та належним чином завірені копії документів про те, кому та на підставі чого належить право власності чи право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_5 .

Вказане клопотання суд першої інстанції не вирішив. Під час апеляційного перегляду справи ТОВ «Новобудова» не заявляло клопотань про витребування доказів, у т.ч. з КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації».

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов передчасного висновку про те, що апелянт - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , є власницею квартири АДРЕСА_1 , та відповідно має нести відповідальність зі сплати заборгованості за комунальні послуги, яка виникла за цією адресою, у т.ч. за ст. 625 ЦК України, оскільки самого співпадіння прізвища, ім`я, по-батькові без ідентифікації особи належними, допустимими та достатніми доказами недостатньо для задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що апеляційна підлягає задоволенню, з ТОВ «Новобудова» на користь апелянтки підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026,00 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Спиридоновим Олегом Володимировичем - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 лютого 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Новобудова» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова