ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 473/142/24

провадження № 61-7619 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Сенс Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 травня 2025 року у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У cічні 2024 року акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що 11 січня 2008 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі -

АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Сенс Банк»,

та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 647/11-К11,

відповідно до якого банк надав останньому на споживчі потреби кредит

у розмірі 18 000,00 доларів США, строком до 10 січня 2023 року. Позичальник зобов`язався щомісячно частинами повертати кредит (по 100,00 доларів США

до 10 числа кожного місяця), а також сплачувати проценти за користування кредитними коштами у розмірі 13,5 % річних від суми залишку заборгованості

за кредитом (з правом перегляду цієї ставки). У разі порушення умов договору позичальник зобов`язався сплатити банку неустойку та достроково повернути кредит.

07 жовтня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору № 1, в якій сторонами погоджено збільшення з 20 жовтня 2008 року процентної ставки до 15 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області

від 26 березня 2013 року у справі № 1407/2-54/11 під час поділу спільного сумісного майна подружжя між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 здійснено розподіл

у рівних частках (по 1/2 частці за кожним) зобов`язання за кредитним договором від 11 січня 2008 року № 647/11-К11, укладеним між ОСОБА_1

та АКБСР «Укрсоцбанк».

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не виконували належним чином умови кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 06 вересня 2023 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 29 757,94 доларів США, у тому числі: заборгованість за кредитом - 12 877,79 доларів США; заборгованість

за відсотками - 14 965,42 доларів США; 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України -

1 914,73 доларів США.

Банк уважав, що вказаний розмір заборгованості підлягає стягненню

з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках, тому просив суд позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області

від 10 березня 2025 року у складі судді Вуїва О. В. у задоволенні позовних вимог

АТ «Сенс Банк» відмовлено.

Стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальником не виконано перед банком зобов`язання за кредитним договором. Разом із цим, обов`язок щодо повернення кредиту та сплати нарахованих процентів виник у ОСОБА_1 , тобто позичальника, 11 квітня 2011 року (61 день прострочення з урахуванням пункту 4.5 кредитного договору), так як останній платіж щодо погашення кредиту здійснено позичальником у лютому 2011 року.

Трирічний строк позовної давності розпочався 11 квітня 2011 року, переривався

06 жовтня 2011 року, а тому закінчився 06 жовтня 2014 року.

Відповідачі подали заяви про застосування позовної давності у частині нарахованої заборгованості за тілом кредиту, що є самостійною підставою для відмови у позові у цій частині.

Районний суд зазначив, що внесення позичальником та зарахування банком коштів на погашення кредиту після спливу позовної давності не поновлює вищевказаний строк.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідачів на користь банка процентів

за користування кредитом, суд першої інстанції надав оцінку наданому банком розрахунку заборгованості і врахував, що банк не міг продовжувати нарахування процентів після 11 квітня 2011 року, так як змінено строк виконання зобов`язання, а тому суд указав про безпідставність відповідних вимог банка.

У задоволенні позовної вимоги банка про стягнення 3 % річних (частина друга

статті 625 ЦК України) районний суд відмовив за безпідставністю, так як 3 % річних не можуть бути нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу,

про що просила ОСОБА_2 , суд першої інстанції надав оцінку доказам, наданим на підтвердження цих витрат, застосував відповідні норми ЦПК України,

Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», врахував судову практику Верховного Суду з указаного процесуального питання і зазначив

про наявність правових підстав для стягнення з позивача на користь

ОСОБА_2 20 000,00 грн витрат на правничу допомогу. Указаний розмір витрат на правничу допомогу відповідає принципу розумності та співмірності таких витрат, банк проти зазначеного розміру не заперечив.

Суд першої інстанції врахував відповідну практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, зокрема, щодо стягнення кредитної заборгованості та наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 травня 2025 року апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк» задоволено частково.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позовні вимоги АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, нарахованими внаслідок порушення строків його оплати, задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за договором кредиту від 11 січня 2008 року № 647/11-К11 у розмірі: 6 438,90 доларів США -заборгованість за тілом кредиту, 957,37 доларів США - 3 % річних.

У стягненні із ОСОБА_1 процентів за користування кредитом відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» 4 060,47 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 6 090,71 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

У задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу, понесені у судах першої та апеляційної інстанції, у розмірі 3 000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції надав правову оцінку положенням укладеного між банком і ОСОБА_1 кредитного договору, розрахунку заборгованості, який надано банком, дослідив щомісячні платежі, які вносилися позичальником на погашення кредитної заборгованості, і вказав, що строк дострокового виконання зобов`язань за договором кредиту настав 11 червня 2014 року, так як останній платіж

щодо погашення кредитної заборгованості здійснено позичальником у березні

2014 року. Тому у банка виникло право вимагати, а у позичальника виник обов`язок повернути усю суму неповернутого тіла кредиту та нарахованих процентів за його користування в межах строку із дати видачі кредиту і до дня настання виконання зобов`язання, тобто до 11 червня 2014 року. Підстави для нарахування банком процентів після 11 червня 2014 року відсутні.

Досліджуючи питання позовної давності, апеляційний суд указав, що вона повинна була сплинути 11 червня 2017 року, а не у жовтні 2014 року, як уважав районний суд, оскільки 11 червня 2014 року настав строк виконання зобов`язання (61 день,

як уважав апеляційний суд, після припинення виконання позичальником умов кредитного договору у березні 2014 року).

Проте перебіг позовної давності переривався внаслідок внесення позичальником відповідних платежів, зокрема до 06 листопада 2017 року, що здійснені у межах строку позовної давності. Тому з 07 листопада 2017 року почався новий перебіг позовної давності, який повинен був сплинути 07 листопада 2020 року,

але продовжився через поширення коронавірусної хвороби COVID-19 та введення воєнного стану на території України (пункти 12, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України).

Банк звернувся до суду з позовом 29 грудня 2023 року, а отже, не пропустив позовну давність.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що банк пред`явив позов до ОСОБА_1 ,

як до позичальника, та ОСОБА_2 , проте не як поручителя, в якого виникає солідарний обов`язок перед кредитором, а як до колишньої дружини позичальника на підставі відповідного судового рішення про поділ спільного сумісного майна подружжя та, відповідно, обов`язку подружжя щодо погашення боргів

(частина четверта статті 65 СК України). Пред`явлення ОСОБА_1 позову

до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, разом із спільними боргами, не дає підстави банку звертатися до колишньої дружини позичальника

про стягнення з неї половини кредитної заборгованості останнього. Тому

у задоволенні позовних вимог банка до ОСОБА_2 , як до колишньої дружини позичальника, а не як до поручителя, відмовлено.

Вимога АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості (тіло кредиту та проценти) станом на 11 червня 2014 року є обґрунтованою. Однак слід урахувати сплачені всі позичальником платежі, а тому заборгованість за цей період складала 6 438,90 доларів США (заборгованість за тілом кредиту). При цьому переплачена сума на погашення процентів (3 162,13 доларів США) повинна бути зарахована на погашення тіла кредиту.

Крім того, банк має право на стягнення з позичальника 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 957,37 доларів США (з березня

по листопад 2017 року за вирахуванням щомісячних платежів).

Суд апеляційної інстанції вказав про те, що представник банка був повідомлений

про останнє судове засідання у суді першої інстанції, яке було призначено

на 10 березня 2025 року, лише 10 березня 2025 року об 11 год. 28 хв., тобто

з порушенням строку, але з технічних причин, а не з вини суду, який відправив таке повідомлення (технічний документ) ще 06 березня 2025 року. У цьому випадку неповідомлення позивача або його неналежне повідомлення про окреме судове засідання у справі, навіть якщо у цьому засіданні було ухвалено рішення

(при безспірному підтвердженні матеріалами справи факту обізнаності представника позивача про розгляд судом справи), не є неповідомленням особи про розгляд справи, наслідком якого може стати застосування апеляційним судом пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу,

які підлягають стягненню з позивача на користь ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції надав оцінку доказам, наданим на підтвердження цих витрат, застосував відповідні норми ЦПК України, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і зазначив про наявність правових підстав для стягнення з банка

на користь ОСОБА_2 2 000,00 грн витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції та 1 000,00 грн витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції. Указаний розмір витрат на правничу допомогу відповідає принципу розумності

та співмірності таких витрат, судом ураховано заперечення позивача проти зазначеного ОСОБА_2 розміру вказаних витрат.

Розподіл витрат по сплаті судового збору здійснено з урахуванням статті 141

ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції застосував відповідні норми ЦК України, врахував судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у даній категорії справ.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову апеляційного суду, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог банка до нього, залишити в силі у цій частині рішення районного суду.

Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду; судом належним чином не досліджено зібрані

у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення

для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

АТ «Сенс Банк» не оскаржило постанову суду апеляційної інстанції в касаційному порядку.

Отже, постанова суду апеляційної інстанції переглядається в касаційному порядку лише в частині задоволених вимог банка до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту та 3 % річних (стаття 400 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 30 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, після усунення недоліків касаційної скарги, вказаних в ухвалі Верховного Суду від 30 червня 2025 року. Витребувано справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.

У вересні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що апеляційний суд зробив помилкові висновки по суті вирішення спору, так як останній платіж позичальник здійснив 10 листопада 2010 року (79,93 доларів США), а загальна сума заборгованості (тіло кредиту) становила 2 958,64 доларів США.

Після 10 листопада 2010 року всі платежі зараховувалися на погашення простроченої заборгованості, а з цього періоду на погашення тіла кредиту сплачено 2 163,57 доларів США.

Тобто порушення кредитного зобов`язання відбулося 10 листопада 2010 року

і не було усунуто у наступні 60 календарних днів.

Суд апеляційної інстанцій зробив помилкові висновки про те, що днем дострокового виконання зобов`язання слід уважати 11 червня 2014 року, так як указане спростовується наданим банком розрахунком заборгованості.

При цьому він просив суд застосувати позовну давність, у тому числі, до вимог банка про стягнення 3 % річних.

Суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки його доводам, поданим ним доказам, не встановив обставини справи, внаслідок чого відбулося безпідставне збагачення банка.

Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду, яку, на думку заявника касаційної скарги, не враховано апеляційним судом.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

11 січня 2008 року між ОСОБА_1 та АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», (а. с. 40-92, 93-118, т. 1), укладено договір кредиту № 647/11-К11, за умовами якого банк надав позичальнику кредит

у розмірі 18 000,00 доларів США на споживчі потреби з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 10 січня 2023 року шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі 100,00 доларів США до 10 числа кожного місяця.

За користування кредитними коштами передбачена сплата позичальником відсотків у розмірі 13,5 % за перший рік, які в подальшому підлягають щорічному перегляду (а. с. 9-13, т. 1).

07 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та АКБСР «Укрсоцбанк» укладена додаткова угода № 1 про внесення змін до кредитного договору, в якій

між позичальником та банком досягнуто згоди про збільшення процентної ставки до 15 % річних (а. с. 14, т. 1).

Згідно з пунктами 1.3.1, 1.3.2 виконання зобов`язання за договором кредиту забезпечено договором іпотеки від 11 січня 2008 року, укладеним між банком

і ОСОБА_3 , та договором поруки від 11 січня 2008 року, укладеним

між банком та ОСОБА_2 , яка зобов`язалася відповідати перед кредитором

як солідарний боржник.

Положеннями кредитного договору між позичальником та банком визначено порядок погашення простроченої заборгованості (пункт 2.5), яка підлягає погашенню в наступній черговості: спочатку прострочена заборгованість

за нарахованими процентами, потім прострочена заборгованість за кредитом,

і в подальшому строкова заборгованість за нарахованими процентами, строкова заборгованість за кредитом, пеня за порушення строків повернення кредиту

та сплати процентів, штраф.

У пунктах 4.5-4.6 кредитного договору передбачені підстави та порядок зміни строку настання виконання зобов`язання, зокрема, у пункті 4.5 міститься застереження, яким визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, що містяться у пунктах 3.3.8., 3.3.9 цього договору, протягом більше

ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким,

що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.

На підставі поданої позичальником заяви на видачу готівки від 12 січня 2008 року № 1, ОСОБА_1 отримано від банку 18 000,00 доларів США, еквівалент -

90 900,00 грн (а. с. 15, т. 1).

На виконання умов договору кредиту в період із 05 лютого 2008 року

по 06 листопада 2017 року ОСОБА_1 здійснено погашення отриманих кредитних коштів у різних сумах, що за наданим банком розрахунком складає:

2 958,64 доларів США строкової заборгованості за кредитом, 2 163,57 доларів США простроченої заборгованості за кредитом та 17 977,30 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом. Останній платіж від позичальника враховано банком на погашення простроченої заборгованості 01 вересня 2015 року, а останній платіж 06 листопада 2017 року - на погашення боргу за процентами. Унаслідок цього, станом на 06 вересня 2023 року, і з огляду на фактичне нарахування боргу станом на 13 червня 2023 року, тобто після закінчення кінцевого строку кредитування за пунктом 1.1.2 договору кредиту, - 10 січня 2023 року, позивачем розрахована заборгованість за договором кредиту у загальній

сумі 27 843,21 доларів США, яка складається з: 12 877,79 доларів США - борг

за тілом кредиту та 14 965,42 доларів США боргу за процентами (а. с. 16-26, т. 1).

Зазначена заборгованість пред`явлена банком 29 грудня 2023 року до стягнення

в судовому порядку у рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належним чином не виконували умови кредитного договору.

Згідно з наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором,

за період із 11 січня 2008 року до 06 вересня 2023 року нараховано заборгованість у загальному розмірі 29 757,94 доларів США, у тому числі: заборгованість

за кредитом - 12 877,79 доларів США; заборгованість за відсотками -

14 965,42 доларів США; 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України -

1 914,73 доларів США.

Відповідачі посилалися на зміст пункту 4.5 договору кредиту, вони заявили

про застосування позовної давності (а. с. 147-149, 181-184, т. 1).

Суд першої інстанції врахував положення пункту 4.5 договору кредиту

та зарахування банком 06 жовтня 2011 року належної суми платежу

від позичальника на погашення тіла кредиту, а також відсутність інших зарахувань за такими платежами у строк до 02 квітня 2015 року, які, зокрема, враховані банком на погашення процентів, уважав встановленим, що у зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань з погашення тіла кредиту позичальником достроково змінено строк їх виконання, позовна давність за яким сплила 06 жовтня 2014 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що банк, пред`являючи позов 08 січня

2024 року (поштою - 29 грудня 2023 року), втратив право на стягнення сум за тілом кредиту за спливом позовної давності, про застосування наслідків якої у цих правовідносинах просили відповідачі.

Суд першої інстанції застосував позовну давність до вимог банка до відповідачів про стягнення тіла кредиту.

Апеляційний суд установив, що згідно з розрахунком заборгованості, який надано банком та який не оспорено ні позичальником, ні ОСОБА_2 (а. с.16-27, т. 1), вбачається, що починаючи з 05 лютого і по 07 березня 2014 року позичальником

на погашення кредитних зобов`язань вносилися щомісячні платежі у сумі,

що перевищує або дорівнює визначеному платежу у 100,00 доларів США

або у меншому розмірі, але у строки, що не перевищували 60 днів. І лише

з 07 березня 2014 року до 05 вересня 2014 року ОСОБА_1 на погашення сум кредиту сплачені щомісячні платежі у сумах по 50,00 доларів США (а. с. 25, т. 1), унаслідок чого позичальником протягом 60 днів, починаючи з 07 березня

і по 10 червня 2014 року, неналежно виконанні зобов`язання.

Станом на 11 червня 2014 року настав строк дострокового виконання зобов`язань за договором кредиту. Тобто у банка виникло право вимагати, а у позичальника виник обов`язок повернути усю суму неповернутого тіла кредиту та нарахованих процентів за його користування в межах строку з дати видачі кредиту і до дня настання виконання зобов`язання, тобто до 11 червня 2014 року.

Сума боргу станом на 11 червня 2014 року, з урахуванням внесених позичальником платежів, складає: 12 877 доларів США за тілом кредиту та 1 136,87 доларів США

за процентами.

Підстави для нарахування банком процентів, після 11 червня 2014 року, як строку настання виконання зобов`язань, відсутні.

Позовна давність повинна була сплинути 11 червня 2017 року, вона переривалася внаслідок внесення позичальником відповідних платежів, зокрема 06 листопада 2017 року.

З 07 листопада 2017 року почався новий перебіг позовної давності, який повинен був сплинути 07 листопада 2020 року, але продовжився через поширення коронавірусної хвороби COVID-19 та введення воєнного стану на території України.

Банк звернувся до суду з позовом 29 грудня 2023 року, тобто у межах позовної давності.

Суд апеляційної інстанції встановив, що банк пред`явив позов до ОСОБА_1 , як до позичальника, а до ОСОБА_2 не як поручителя, в якого виникає солідарний обов`язок перед кредитором, а як до колишньої дружини позичальника на підставі відповідного судового рішення про поділ спільного обов`язку подружжя щодо погашення боргів (частина четверта статті 65 СК України).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні

та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася

до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно

до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує

при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, банк звернувся до суду з позовом

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Рішенням районного суду у задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк» відмовлено.

Постановою апеляційного суду вказане рішення скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами задоволено частково.

Зокрема, судом апеляційної інстанції стягнуто із ОСОБА_1 на користь банка заборгованість за договором кредиту від 11 січня 2008 року № 647/11-К11 у розмірі: 6 438,90 доларів США -заборгованість за тілом кредиту, 957,37 доларів США -

3 % річних. У стягненні із ОСОБА_1 процентів за користування кредитом відмовлено.

Крім того, у задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості відмовлено.

Верховний Суд ураховує, що ОСОБА_1 оскаржує постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог банка до нього, в іншій частині постанова суду апеляційної інстанції не оскаржується, а тому не переглядається (стаття 400 ЦПК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору

та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог,

що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання

або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків

та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше

не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку,

що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених

цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),

що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,

які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

(частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 січня 2008 року між ОСОБА_1 та банком укладено договір кредиту № 647/11-К11, за умовами якого банк надав позичальнику кредит

у розмірі 18 000,00 доларів США на споживчі потреби з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 10 січня 2023 року шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі 100,00 доларів США до 10 числа кожного місяця.

За користування кредитними коштами передбачена сплата позичальником відсотків, розмір яких збільшено додатковою угодою від 07 жовтня 2008 року

до 15 % річних.

Сторонами кредитного договору визначено порядок погашення простроченої заборгованості (пункт 2.5), яка підлягає погашенню в наступній черговості: спочатку прострочена заборгованість за нарахованими процентами, потім прострочена заборгованість за кредитом, і в подальшому строкова заборгованість

за нарахованими процентами, строкова заборгованість за кредитом, пеня

за порушення строків повернення кредиту та сплати процентів, штраф.

У пункті 4.5 кредитного договору закріплено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, що містяться у пунктах 3.3.8., 3.3.9

цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

На вказаному наголошено також у пункті 7.4 кредитного договору.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року в справі № 138/240/16-ц (провадження

№ 61-14987св19), яка є релевантною до правовідносин у цій справі, вказано,

якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення

з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна

не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.

Банком надано суду розрахунок заборгованості за кредитом (строкова заборгованість) (а. с. 16-20, т. 1), розрахунок заборгованості за кредитом (прострочена заборгованість) (а. с. 20-23, т. 1), таблиця погашення нарахованих відсотків (а. с. 24-26, т. 1), розрахунок заборгованості 3 % річних.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, виходив із того, що позичальник припинив виконувати взяті на себе зобов`язання з повернення кредитних коштів у лютому 2011 року, а тому строк кредитування закінчився на 61 день прострочення, тобто

10 квітня 2011 року. Отже, з 11 квітня 2011 року настав строк виконання кредитного зобов`язання, а тому районний суд застосував позовну давність до вимог банка

про стягнення тіла кредиту (частина друга статті 1050 ЦК України).

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про строк закінчення кредитування, врахував, зокрема, розрахунок заборгованості за кредитом (прострочена заборгованість).

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, надав оцінку всім складовим розрахунку заборгованості, наданого банком, і встановив, що позичальником виконувалися умови кредитного договору щодо внесення щомісячних платежів у сумі, що перевищує або дорівнює визначеному платежу у розмірі 100,00 доларів США або у меншому розмірі, фактично

до 07 березня 2014 року. Вказане підтверджується, зокрема, таблицею погашення нарахованих відсотків, в якому міститься інформація про внесення позичальником сум на сплачення відсотків за кредитним договором.

З 07 березня 2014 року ОСОБА_1 на погашення сум кредиту сплачував щомісячні платежі у розмірі 50,00 доларів США (а. с. 25, т. 1), внаслідок чого позичальником протягом 60 днів, починаючи з указаної дати, неналежно виконувалися зобов`язання.

Обчислюючи відповідний 60 денний строк відповідно до положень пункту 4.5 кредитного договору, апеляційний суд вказав, що він закінчився 10 червня

2014 року, а отже, станом на 11 червня 2014 року настав строк дострокового виконання зобов`язань за договором кредиту.

Верховний Суд звертає увагу на помилковість цих розрахунків, так як 10 червня 2014 року 95 календарний день невиконання зобов`язання, а не 60.

Разом із цим, помилковими є й подальші розрахунки суду апеляційної інстанції

в частині переривання строку позовної давності, а висновки в цій частині

не узгоджують з сталою судовою практикою Верховного Суду.

Верховний Суд ураховує положення пункту 4.5 кредитного договору і зазначає,

що сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Якщо позичальник здійснив останній платіж 07 березня 2014 року, а тому

за визначенням пункту 4.5 договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, через 60 календарних днів, тобто з 07 травня 2014 року

Оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено на 07 травня

2014 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише у січні 2024 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права

або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257

ЦК України).

Згідно із статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261

ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення

у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право

в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,

є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У спірних правовідносинах банк мав право звернутися до суду протягом трьох років, тобто до 07 травня 2017 року, а відповідачі заявили у суді першої інстанції

про застосування позовної давності.

При цьому після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою підпункту 4.5 договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати, а усі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягали виконанню.

Крім того, відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності

до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 04 липня

2018 року у справі № 758/13818/16 (провадження №61-1473св17)

Таким чином, банк звернувся до суду з позовом, зокрема, в частині вимог

до ОСОБА_1 , з пропуском позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Вказане стосується всіх вимог банка, заявлених до позичальника.

З урахуванням вищевказаних висновків, посилання апеляційного суду

на переривання позовної давності, а також на її продовження через поширення коронавірусної хвороби COVID-19 та введення воєнного стану на території України (пункти 12, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України) є помилковими.

При цьому карантин у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19

було введено на території України з 12 березня 2020 року, а з позовом банк мав право звернутися до травня 2017 року, хоча звернувся у січні 2024 року. Тобто банк пропустив загальну позовну давність.

Доводи касаційної скарги у відповідній частині є обґрунтованими.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 05 березня 2025 року у справі № 522/3912/16-ц (провадження № 61-11305св23).

Районний суд вірно відмовив у задоволенні позову банку, у тому числі, у задоволенні вимоги банка до позичальника про стягнення тіла кредиту у зв`язку з пропущенням позовної давності. Проте, помилився у мотивах. Районний суд вірно застосував позовну давність у частині вимог банка до ОСОБА_1 про стягнення тіла кредиту, але невірно визначив дату закінчення строку кредитування і, як наслідок, початок і закінчення строку позовної давності. Крім того, районний суд вірно відмовив у частині вимог банка до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних (частина друга статті 625 ЦК України), однак не застосував позовну давність у цій частині.

З огляду на викладене, висновки районного суду по суті вирішення позову

в оскаржуваній частині є вірними, однак мотиви рішення суду першої інстанції слід змінити з урахуванням цієї постанови.

Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін,

а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково

і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункти 1 та 3 частини першої статті 409 ЦПК України).

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові

рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю

або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права

або порушенням норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Отже, Верховний Суд вважає, що постанову суду апеляційної інстанції

в оскаржуваній частині слід скасувати, рішення районного суду у цій частині залишити в силі, виклавши його мотивувальну частині в редакції цієї постанови.

Крім того, з урахуванням указаного вище, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» 4 060,47 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції

та 6 090,71 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат у суді касаційної інстанції, колегія суддів указує, що на користь ОСОБА_1 з банка слід стягнути судовий збір

за подання касаційної скарги (8 427,84 грн).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 21 травня 2025 року в оскаржуваній частині (стягнення тіла кредиту, 3 % річних, розподіл судових витрат зі сплати судового збору) скасувати, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 березня 2025 року у цій частині залишити в силі, змінивши його мотивувальну частину шляхом її викладення в редакції цієї постанови.

Стягнути з акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги 8 427 (вісім тисяч чотириста двадцять сім) гривень 84 (вісімдесят чотири) копійки.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк