Справа № 138/2309/24
Провадження № 22-ц/801/2125/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Київська Т. Б.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 рокуСправа № 138/2309/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Берегового О. Ю.,

за участю секретаря судового засідання Кулішко Б.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Органу опіки та піклування Могилів-Подільської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником адвокатом Заболотною Ганною Валеріївною, на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 16 липня 2025 року у м. Могилів-Подільський суддею цього суду Київською Т.Б., повний текст якого складений 28 липня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивовано тим, що з 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. 03.10.2016 року рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у справі № 138/2751/16-ц шлюб між сторонами було розірвано. Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 .

Починаючи з 2014 року позивач та відповідач разом не проживають, відповідач покинула сім`ю. Син залишився проживати разом з батьком. 26.10.2016 року рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у справі № 138/3058/16 з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання їхнього спільного сина.

З дня розлучення відповідач не опікувалась сином, його вихованням не займалась, матеріальної допомоги, крім аліментів, не надавала та фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. Лікуванням та навчанням дитини займається лише батько. Позивач зауважив, що ініціатором даного позову є саме син ОСОБА_3 . У 2015 році відповідач виїхала за кордон і на момент подання позову її місцеперебування не відоме.

Враховуючи викладене, позивач просив суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

16.07.2025 року рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у задоволенні вказаного вище позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Заболотну Г.В., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що матеріалами справи і свідками було доведено те, що відповідач самоусунулась від виховання та розвитку дитини, вона не знає де навчається дитина, вона не вітає її з днем народження, вона не займається її розвитком і взагалі ця дитина їй не цікава.

Вважає, що ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків досягло такого рівня, що є підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав.

Разом з тим, на адресу апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Грабара С.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В заперечення проти апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 .

Натомість було встановлено, що і позивач, і дитина мають контактні дані матері, а сам позивач підтвердив, що періодично спілкується з нею телефоном. При цьому, висновок органу опіки та піклування щодо нібито відсутності зв`язку з матір`ю ґрунтується виключно на поясненнях позивача і не підтверджений жодними об`єктивними даними.

Крім того, представник відповідача наголошує, що позивач фактично не приховував своєї зацікавленості у позитивному для себе рішенні, яке він планує використати для отримання відстрочки від мобілізації, що також свідчить про наявність у даній справі особистої заінтересованості, а не виключно турботи про найкращі інтереси дитини.

Інші учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом установлено, що під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 9).

03.10.2016 року рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у справі № 138/2751/16-ц шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 10).

26.10.2016 рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у справі № 138/3058/16 вирішено стягувати з відповідача на користь позивача на утримання дитини ОСОБА_3 аліменти в розмірі 800 грн щомісячно, починаючи з 28.09.2016 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 11).

Відповідно до розрахунку зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 53089702 у відповідача станом на червень 2024 року наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 8 880, 82 грн. Водночас, із вказаного розрахунку вбачається, що аліменти відповідачем сплачуються (а.с. 13).

Разом з тим, до суду було надано розрахунок зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 53089702 з якого встановлено, що у відповідача наявна переплата по аліментах у розмірі 119,18 грн. (а.с. 109).

Згідно із рішенням ЛКК № 1064 щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 2015 року дитина у супроводі батька зверталась до сімейного лікаря. В лікуванні дитини брав участь лише батько (а.с. 14).

Відповідно до довідки гімназії № 2 м. Могилів-Подільського Вінницької області № 196 від 16.07.2024 року ОСОБА_3 у 2024 році закінчив 9 класів гімназії № 2. За цей період організацією навчання, вихованням дитини займався батько, який відвідував батьківські збори, був на постійному зв`язку з класним керівником. Мати участі у вихованні дитини не брала, її місцезнаходження не відоме (а.с. 15).

Із відповіді Державної прикордонної служби України № 19-71169/18-24-Вих від 16.10.2024 року за період з 08.11.2017 року по 16.10.2024 року відомостей щодо перетину державного кордону ОСОБА_2 не знайдено (а.с. 59).

В той час, в оскаржуваному судовому рішенні зазначено, що під час судового розгляду було з`ясовано, що відповідач протягом останніх 10 років перебуває за межами України в Ізраїлі. Про дану обставину стверджувала сторона позивача, а також її підтвердив представник відповідача.

Також в матеріалах справи міститься копія заяви ОСОБА_2 , адресована до Могилів-Подільської міської ради, яка зареєстрована 13.11.2024 року виконавчим комітетом за вх. № 02-10/1782-з, з проханням визначити порядок спілкування з дитиною (а.с. 92-94).

28.11.2024 року за результатами розгляду вказаної заяви рішенням № 344 виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради було визначено участь матері у вихованні дитини (а.с. 108).

12.09.2024 року рішенням виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради № 263 затверджено висновок органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Могилів-Подільської міської ради про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її сина ОСОБА_3 . Із наданого висновку вбачається, що 05.09.2024 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини розглядалось питання щодо надання висновку про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . Мати дитини на засіданні комісії не з`явилась, її місцезнаходження невідоме. На засіданні комісії батько дитини надав пояснення, що вихованням та утримання сина займається лише він, мати дитини виїхала до Ізраїлю та з того часу не спілкується з ним. Враховуючи наведене, орган опіки та піклування дійшов висновку, що ОСОБА_2 тривалий час не виконувала своїх батьківських обов`язків та участі у вихованні дитини не приймала, долею, життям, навчанням, станом здоров`я не цікавилась, а тому вважає за доцільне позбавити її батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 44-46).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 надала суду показання про те, що починаючи з 2009 року ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 . До того часу вони проживали близько 2 років. У них народився син ОСОБА_7 . Проживали вони як усі нормально. У 2016 році ОСОБА_6 виїхала до Ізраїля на заробітки. У ОСОБА_6 від першого шлюбу є син, вона залишила обох сині проживати разом з ОСОБА_5 . ОСОБА_7 в той час закінчив перший клас. Через місяць після виїзду за кордон надіслала до суду позов про розірвання шлюбу, без пояснень. ОСОБА_5 подав її на аліменти, вона їх платила, однак потім перестала. У 2019 році наклали арешт на належне їй майно і вона з того часу частинами почала погашувати заборгованість. На даний час сплачує вчасно. За весь час перебування за кордоном мати дитини ніколи не брала участь у вихованні дитини, вона не знає де він навчається, чим він хворіє, які його вподобання, чи є у нього друзі. Жодних подарунків на день народження не надсилала і не вітала. Усі контакти відповідач заблокувала, син ОСОБА_7 писав їй, щоб вона його розблокувала.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8 надала суду показання про те, що вона є рідною сестрою позивача. ОСОБА_6 у 2016 році, коли ОСОБА_7 повинен був іти до першого класу, виїхала за кордон та з того часу зі своєю дитиною не спілкується. Вона раз додзвонилась до ОСОБА_6 та казала їй, що потрібно кошти на дитину, для того, щоб його взути, одягнути, кормити, однак вона сказала, що це їхні проблеми. Дитину в другий клас вона зібрала за свої власні кошти. На день народження дитини була у неї та чекала дзвінка матері, однак так і не дочекалась. Після того вона з нею не спілкувалась. За весь цей час вона тільки одного разу вислала 100 доларів США, за яких ОСОБА_7 придбали велосипед. Її брат ОСОБА_5 та його син живуть у приватному будинку, який він та ОСОБА_6 придбали під час спільного проживання. Купили вони коробку, яку потім позивач добудовував. Син казав їй, що він не бажає спілкуватись з матір`ю. ОСОБА_9 купував телефон ОСОБА_7 не знає, однак їй відомо, що брат йому купував необхідні речі.

Неповнолітній ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив суду, що мети звернення до суду він не знає. Повістка про виклик до РТЦК та СП батьку приходила. З матір`ю він не спілкується, вона йому нічого не передає. Мобільний телефон та ноутбук подарив йому брат декілька років тому. До розірвання шлюбу батьки жили нормально. Старший брат ймовірно спілкується з матір`ю, однак він ні. Брат проживав разом з ними, однак згодом поїхав за кордон. За життя баби та діда по лінії матері він з ним спілкувався, з дідом більше ніж з бабою, однак вони вже пару років, як померли. На похорони баби та діда мати не приїздила, виїхала за кордон у 2016 році, чому не знає. Жодних подарунків від неї не було. Чи бажає він спілкуватись з матір`ю не знає. У нього є номер матері, оскільки вона колись дзвонила, як тільки поїхала за кордон. Чи передавала мати кошти на його лікування не знає. Також зазначив, що якщо батька мобілізують, то йому не буде з ким залишитись, ні до брата, ні до матері їхати не хоче. Для чого позбавляти матір батьківських прав не знає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами ухилення відповідача від своїх батьківських обов`язків відносно свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 . Жоден із наданих до суду доказів не містить підтвердження викладених у позові обставин. Твердження позивача щодо того, що відповідач не бере участь у матеріальному забезпеченні дитини також не підтверджено жодним доказом, оскільки сама по собі наявність виконавчого провадження про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини не може бути доказом неналежного виконання матір`ю дитини своїх обов`язків щодо її утримання.

Також суд звернув увагу на те, що мати дитини ініціювала вирішення питання щодо отримання дозволу на спілкування з дитиною, а також, що після ініціювання питання щодо позбавлення її батьківських прав звернулась по правову допомогу до адвоката та під час судового розгляду зайняла активну позицію щодо захисту своїх материнських прав, тобто підстав вважати, що відповідач не бажає брати участь у виховуванні та утриманні дитини немає.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов переконання, що позивач у даній цивільній справі фактично намагається застосувати способи захисту сімейних прав лише з метою створення умов для отримання права на відстрочку від мобілізації, що дало суду підстави вважати, що позивач використовує такий приватно-правовий інструментарій не за його прямим призначенням.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, у зв`язку з їх недоведеністю належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України.

Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , посилався на те, що остання ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, не цікавиться життям сина, матеріально його не забезпечує, не проявляє інтересу до дитини, не бере будь-якої участі у вихованні сина, не цікавиться його станом здоров`я, не турбується про фізичний і духовний розвиток.

Тобто правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивач визначив саме п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від від 24.04.2019 року у справі № 300/908/17, від 12.09.2023 року у справі № 213/2822/21.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (див. постанову Верховного Суду від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19).

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у рішенні від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Згідно з положеннями ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно із ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, надаючи їм відповідну правову оцінку, встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не надав достатні, належні та допустимі докази, які свідчили б про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, відтак обґрунтовано вважав, що відсутні правові підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Разом з тим, висновок органу опіки та піклування при виконавчому комітеті Могилів-Подільської міської ради, затверджений рішенням виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради № 263 від 12.09.2024 року, яким було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тлумачення ч. 6 ст. 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Наявний у матеріалах справи висновок органу опіки та піклування не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, оцінки можливих причин ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, доводів щодо відповідності застосування такого крайнього заходу інтересам дитини та необхідності у такий спосіб захисту її прав. До того ж не зазначено, яка робота проведена органом опіки та піклування з відповідачем чи взагалі така робота проводилася.

Таким чином, наданий висновок органу опіки та піклування судом обґрунтовано визнано необ`єктивним при вирішенні питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав.

Європейська конвенція про здійснення прав дітей 1996 року (набрала чинності в Україні 01.04.2007 року) була ратифікована Законом України від 03.08.2006 року № 69-V із заявою до статті 1 такого змісту: «Відповідно до пункту 4 статті 1 Конвенції Україна заявляє, що дія цієї Конвенції поширюється на розгляд судами справ, що стосуються: усиновлення дитини; установлення опіки, піклування над дитиною; визначення місця проживання дитини; позбавлення або оспорювання батьківських прав; інших питань про відносини між батьками та дитиною; будь-яких інших питань, що стосуються дитини особисто, а також питань її сім`ї (у тому числі, її виховання, поновлення батьківських прав, управління її майном)».

Предметом цієї Конвенції є забезпечення найвищих інтересів дітей, підтримка їхніх прав, надання дітям також процесуальних прав, а також сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються (пункт 2 статті 1).

Також зазначено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу (стаття 6 Конвенції).

Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкаються дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (стаття 12 Конвенції про права дитини).

Відповідно до ст. 14 Закону Украі?ни «Про охорону дитинства» під час вчинення дій, пов`язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Наведене дає підстави для висновку, що з досягненням відповідного віку, який дає можливість дитині висловити свою думку, у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у вирішенні питання про позбавлення її біологічного батька батьківських прав щодо неї, а тому реалізація права дитини бути заслуханою не повинна залежати від наявності клопотання сторін.

Закріплення цього права наголошує, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Практична реалізація цього права означає, що судом при ухваленні рішення щодо дитини ретельно досліджується різноманітні чинники, які разом з думкою дитини щодо предмета спору дозволяють ухвалити рішення в конкретній сімейній ситуації з урахуванням найкращих інтересів дитини.

Про це свідчить стала судова практика, зокрема, висновки Верховного Суду у постановах від 07.03.2024 року у справі № 947/7448/22, від 31.07.2024 року у справі № 752/13450/22.

Отже, для правильного застосування норм права під час вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав одного із батьків та з`ясування усіх обставин, необхідних для ухвалення рішення в інтересах дитини, перед прийняттям рішення суд надає можливість дитині висловлювати свою думку щодо питань, які стосуються її життя.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 25.09.2024 року у справі № 308/10666/22 зазначив, що думка дитини у вирішенні спору про позбавлення батьківських прав є важливою, проте вона не може бути вирішальною, як і не може бути безумовним свідченням того, що позбавлення батьківських прав призведе до забезпечення її якнайкращих інтересів.

У постанові Верховного Суду від 13.07.2022 року у справі № 705/3040/18 зазначено: «Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї».

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у позбавленні батьківських прав щодо дитини, яка за своїм віком здатна сформулювати власні погляди, виконав позитивний обов`язок держави, визначений ст. 171 СК України, заслухав думку дитини та надав їй ретельну оцінку.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

У ході судового розгляду справи судом першої інстанції були допитані свідки, їх показанням була надана належна оцінка у сукупності з іншими доказами.

При цьому, доводи апеляційної скарги, на переконання апеляційного суду, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться лише до незгоди скаржника із правильними висновками суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів, яким була надана належна правова оцінка, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Відтак, враховуючи, що посилання скаржника у апеляційній скарзі висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції належить віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Заболотною Ганною Валеріївною, залишити без задоволення, а рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16 липня 2025 року без змін.

Понесені скаржником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

О. Ю. Береговий