КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

представника позивача Кирей О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Кирей Оленою Василівною, на рішення Бориспілського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Бориспільської міської ради Київської області, ОСОБА_2 про визнання рішення незаконним та його скасування,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 та Любарецького старостинського округу виконкому Бориспільської міської ради, згідно з яким просив:

- визнати недійсним та скасувати рішення Любарецької сільської ради №1409-48-VІІ від 27.12.2019 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» для ведення особистого селянського господарства в с. Любарці Бориспільського району;

- визнати недійсним та скасувати рішення Любарецької сільської ради №2160-55-VІІ від 15.10.2020 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :01:005:0111 у власність ОСОБА_2 » для ведення особистого селянського господарства в с. Любарці Бориспільського району;

- припинити речове право ОСОБА_2 з одночасним скасуванням державної реєстрації прав на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :01:005:0111 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства в с. Любарці Бориспільського району.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивач є спадкоємцем після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його баби ОСОБА_3 , після смерті якої він разом з відповідачем ОСОБА_2 за рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області №359/585/14-ц від 04.03.2014 успадкували житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно даного рішення суду за позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було визнано право власності на частину вказаного житлового будинку.

Даний житловий будинок з надвірними будівлями розташований на земельній ділянці розміром 0,25 га, яка перебуває у спільній частковій власності позивача та відповідача ОСОБА_2 в рівних частинах.

Посилаючись на довідку виконкому Любарецької сільської ради № 369 від 07.04.2009 та довідку від 29.09.2023 за № 32-12-38-23, згідно з якими у користуванні померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 перебувала земельна ділянка розміром 0,40 га по АДРЕСА_1 , позивач від свого імені та відповідач ОСОБА_2 звернулись до Любарецької сільської ради із заявою від 05.02.2018 про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 0,15 га для ведення сільськогосподарського господарства в АДРЕСА_1 .

Рішенням Любарецької сільської ради Бориспільського району від 26.03.2018 за № 794-26-VII надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну часткову власність з розміром 1/2 частка кожному орієнтовною площею 0,05 га для ведення особистого селянського господарства.

При цьому, як вказував позивач, він погодив з відповідачем ОСОБА_2 , що слід виготовити один проект.

Однак, незаконним рішенням Любарецької сільської ради № 2160-55-VII від 15.10.2010 було затверджено проект землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 для введення сільського господарства у с. Любарці та передано ОСОБА_4 у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:005:0111 площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства, чим порушено права позивача на отримання у власність частини вказаної земельної ділянки.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11.07.2025 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 145-151).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинами справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що висновок суду першої інстанції про те, що позивач не довів, що спірна земельна ділянка є частиною земельною ділянки, яку позивач мав на меті отримати у спільну власність і що він набув речове право на час набуття прав на землю відповідача, є передчасним, оскільки матеріали технічної документації на земельну ділянку :01:005:0111, площею 0,15 га ( АДРЕСА_1 ) відсутні у місцевому фонді документації із землеустрою по земельній ділянці, згідно з відповіддю ГУ Держгеокадастру у Києві та Київській області та судом такі матеріали не досліджувалися.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що у відзиві Бориспільської міської ради на позовну заяву відповідач не заперечує того факту, що земельна ділянка розміром 0,15 га це одна і та сама земельна ділянка, по якій були прийняті рішення на розробку технічної документації від 26.03.2018 за № 794-26-VII та від 27.12.2019 за № 1409-48-VII.

При цьому, попереднє рішення від 26.03.2018, яким надано дозвіл ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну часткову власність не скасовано та позивач не подавав заяви про відкликання заяви про надання дозволу на розробку технічної документації чи заяви про скасування рішення, яким йому було вирішено видати дозвіл на розробку документації земельної ділянки (а.с. 156-164).

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду повідомлені належним чином. Від представника відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю.

Враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 12.05.2010 року (а.с. 25).

04.03.2014 року рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області у цивільній справі № 359/585/14-ц від 04.03.2014 року за позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 в рівних частинах по частці було визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.28-30).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 385798452 від 06.07.2024 року за позивачем ОСОБА_1 зареєстровано право власності на частину земельної ділянки з кадастром номером :01:005:0107 на підставі рішення органу місцевого самоврядування, серія 1590-51-VII, видане 29.04.2020 року, видавник Любарецька сільська рада (а.с.34-37)

05.02.2018 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 подали заяву за вх. №9, в якій просили Любарецьку сільську раду надати дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,15 га для ведення особистого сільського господарства в АДРЕСА_1 , земельна ділянка біля будинку (а.с. 16).

26.03.2018 року Любарецька сільська рада Бориспільського району винесла рішення «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства», за яким рада надала дозвіл ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у спільну часткову власність з розміром часток кожному орієнтовною площею 0,15 га (остаточний розмір земельної ділянки визначити проектом) для ведення особистого селянського господарства в с. Любарці Бориспільського району (а.с. 17).

При цьому, доказів того, що відповідно до рішення Любарецької сільської ради від 26.03.2018 року, позивачем було замовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яку мали на меті отримати у власність, та встановлено межі земельної ділянки в натурі, матеріали справи не містять.

21.11.2019 року відповідач ОСОБА_2 звернувся із заявою до Любарецької сільської ради за вх. № 99 (а.с.18), в якій просив надати йому дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства у с. Любарці, додавши копію паспорта та графічних матеріалів (а.с.18).

27.12.2019 року Любарецька сільська рада надала дозвіл ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства у с. Любарці Бориспільського району Київської області. Остаточну площу визначити проектом (а.с. 19).

15.10.2020 року рішенням Любарецької сільської ради № 2160-55-VII затверджено проект землеустрою щодо передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства у с. Любарці на території Любарецької сільської ради Бориспільського району Київської області та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :01:005:0111 площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства у селі Любарці на території Любарецької сільської ради Бориспільського району Київської області за рахунок земель комунальної власності Любарецької сільської ради (а.с. 20).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 від 19.10.2023 року, за ним зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:005:0111 площе 0,15 га для ведення особистого селянського господарства у селі Любарці (а.с.38-45).

Так, правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України та Законом України «Про землеустрій»

Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до частини дев`ятої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження

У постанові Верховного Суду від 23.06.2021 у справі № 372/3519/17 (провадження № 61-9176св19) зазначено, що орган місцевого самоврядування за результатами розгляду заяви про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою має право вчинити лише такі дії: надати дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні з підстав, які прямо передбачені статтею 118 ЗК України.

У постанові від 17.10.2018 у справі № 380/624/16 (провадження № 14-301цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 27.03.2018 по справі № 463/3375/15-а, орган державної влади чи місцевого самоврядування має правові підстави для надання особі дозволу на розроблення документації із землеустрою на земельну ділянку, яка вже сформована за заявою іншої особи, яка звернулася раніше, оскільки отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20) вказано, що: «обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони. Так, може кваліфікуватися як недобросовісна така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не повідомляє чи несвоєчасно повідомляє про відмову у наданні дозволу або не наводить вичерпні мотиви такої відмови, надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду, необґрунтовано зволікає з розглядом проєкту землеустрою щодо відведення, безпідставно відмовляє у його затвердженні і у той же час надає дозвіл на розробку проєкту землеустрою та затверджує цей проєкт щодо іншої особи.

З іншого боку, якщо особа, отримавши дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, сама зволікає з його розробкою та поданням на затвердження, вона цілком може очікувати, що земельна ділянка буде надана в користування іншій особі. Не вважатиметься добросовісною і поведінка особи, яка отримала дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробила проєкт та подала його на затвердження, завідомо знаючи про перешкоди у наданні земельної ділянки в оренду.

Разом з тим, відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 12.05.2020 у справі № 363/3641/17, вимоги про визнання незаконними та скасування відповідних рішень органу місцевого самоврядування щодо земельної ділянки та договору оренди цієї земельної ділянки можуть бути заявлені особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цієї особи.

Отже, враховуючи заявлені у даній справі позовні вимоги, позивач зобов`язаний був довести, що рішення Любарецької сільської ради № 1409-48-VII від 27.12.2019 "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність" для ведення особистого селянського господарства в с. Любарці Бориспільського району та рішення Любарецької сільської ради № 2160-55-VII від 15.10.2020 "Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер :01:005:0111, у власність ОСОБА_2 " для ведення особистого селянського господарства в с. Любарці Бориспільського району, порушують його права та інтереси.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка є частиною земельної ділянки, яку він мав на меті отримати у спільну власність і що він набув речове право на час набуття прав на землю відповідачем.

При цьому, судом першої інстанції цілком обгрунтовано не взято до уваги в якості доказу наданий позивачем лист Любарецького старостинського округу виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області від 29.01.2023, оскільки вказаний лист не містить жодної інформації про те, що земельна ділянка в розмірі 0,40 га по АДРЕСА_1 , у встановлений земельним законом спосіб, перейшла в користування до ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2 , а також не містить даних щодо встановлених меж такої земельної ділянки в натурі, місця її розташування та конфігурації.

Таким чином, встановивши, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження порушеного права позивача, а саме: яким чином оскаржуваними рішеннями органу місцевого самоврядування порушено право позивача на реалізацію його права на безоплатне отримання невизначеної земельної ділянки у власність, з урахуванням того, що землевпорядними організаціями до цього часу так і не встановлювались межі такої земельної ділянки в натурі (на місцевості), а відповідно до встановлених обставин справи, позивач не є ані власником, ані її користувачем, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, слід зауважити, що позивач не позбавлений права на реалізацію належних йому прав на землю, у спосіб та у порядок, визначений чинним законодавством.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Кирей Оленою Василівною,- залишити без задоволення.

Рішення Бориспілського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2025 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Бориспільської міської ради Київської області, ОСОБА_2 про визнання рішення незаконним та його скасування - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 08 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова