РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року

м. Рівне

Справа № 564/4670/24

Провадження № 22-ц/4815/1017/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Боймиструк С.В.,

суддів: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.

секретар судового засідання: Хлуд І. П.,

за участю: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 12 травня 2025 року у справі за позовом керівника Здолбунівської окружної прокуратури Войтюка Олександра Ігоровича в інтересах держави в особі Костопільської міської ради Рівненської області до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року прокурор звернувся до суду в інтересах Костопільської міської ради з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь Костопільської міської ради безпідставно збережені кошти в розмірі 130817 грн. та сплачений судовий збір.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідачу на праві власності належить будівля складу для обладнання, яка розташована на земельній ділянці комунальної власності Костопільської міської територіальної громади.

Вказує, що на підставі поданої відповідачем заяви, Костопільською міською радою 21.02.2019 було прийнято рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу ФОП ОСОБА_2 , яка розташована в АДРЕСА_1 та на якій розташований об`єкт нерухомого майна належний відповідачу.

Зазначає, що згідно вказаного рішення відповідачу було рекомендовано в десятиденний термін з дня прийняття рішення звернутися до суб`єкта господарювання, що є виконавцем робіт із землеустрою для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який після погодження у встановленому законом порядку подати для затвердження сесією Костопільської міської ради. Також вказує, що дане рішення чинне протягом одного року з дня його прийняття, а у разі не виконання даного рішення протягом зазначеного терміну, воно вважається таким, що втратило чинність.

Вказує, що ні упродовж року після прийняття Костопільською міською радою рішення ні у продовж 2020-2024 років відповідачем проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки яка розташована в АДРЕСА_1 , на розгляд сесії Костопільської міської ради не подавався.

У державному реєстрі відсутні відомості про зареєстроване за відповідачем право власності чи користування земельною ділянкою на якій розміщено належний йому об`єкт нерухомого майна.

Зазначає, що відповідач як фактичний користувач земельної ділянки комунальної власності, на яких розміщений належний йому на праві власності об`єкт нерухомості, без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти у вигляді орендної плати, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь Костопільської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі 130817 гривень.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 12 травня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Костопільської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі 130817 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Рівненської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422 грн. 40 коп.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, що полягало у неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати, залишивши позов без задоволення.

Апелянт стверджує, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку у разі набуття права власності на об`єкт нерухомості (будівлю складу для обладнання), що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди (ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України).

Ключовий аргумент апелянта полягає в тому, що він є платником земельного податку, і тому стягнення з нього коштів як орендної плати є неправомірним.

Апелянт зазначає, що фізична особа власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Вказує, що сплачував земельний податок, який стягувався з нього, у тому числі за судовими рішеннями. Він надає докази сплати земельного податку з фізичних осіб за 20202024 роки, а сплачені кошти були спрямовані до місцевого бюджету Костопільської територіальної громади.

Згідно з Податковим кодексом України (ПК України), плата за землю справляється у формі земельного податку (для власників/користувачів) або орендної плати (для орендарів землі державної та комунальної власності).

Виходячи з фактичних обставин та правового регулювання, одночасна сплата земельного податку та орендної плати є недопустимою.

Тому, на думку апелянта, твердження про порушення прав Костопільської міської ради та застосування норм статей 12121214 Цивільного кодексу України (про стягнення безпідставно збережених коштів) як правової підстави позову є помилковим та безпідставним.

Також апелянт заперечує проти розміру стягнутої суми. Стверджує, що при визначенні суми орендної плати судом була застосована нормативно-грошова оцінка (НГО) за 2023 та 2024 роки. Це призвело до завищення стягуваної суми. Суд не врахував обставину обов`язкової щорічної індексації нормативної грошової оцінки з урахуванням показників інфляції минулого року, яка має проводитися Держгеокадастром.

Здолбунівською окружною прокуратурою подано відзив, яким заперечуються доводи викладені апелянтом.

Узагальнені доводи зводяться до того, що при відчуженні нерухомості до ОСОБА_2 не перейшло право власності на земельну ділянку, якого не існувало у попереднього власника.

Апелянт помилково вважає себе платником земельного податку щодо спірної ділянки з дати реєстрації права власності на нерухоме майно. Чинне законодавство розмежовує поняття "земельний податок" (для власників/постійних землекористувачів) і "орендна плата" (для орендарів землі державної та комунальної власності). Оскільки ОСОБА_2 не є власником або постійним землекористувачем спірної ділянки, він не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку.

Відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними (регулюються статтями 1212-1214 ЦК України про безпідставне збагачення/збереження майна)

Фактичний користувач, який за рахунок власника ділянки зберіг (заощадив) кошти, які мав заплатити, зобов`язаний їх повернути на підставі частини 1 статті 1212 ЦК України

Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що відповідач є власником будівлі складу для обладнання, що за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав (а.с.24).

З матеріалів справи судом встановлено, що належний відповідачу ОСОБА_2 на праві власності об`єкт нерухомості розміщений на земельній ділянці комунальної власності Костопільської міської територіальної громади площею 0,2044 га з кадастровим номером :03:010:0481.

Відповідно до інформації Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером :03:010:0481 площею 0,2044 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; цільове призначення: 11.02 Для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком (а.с.9).

Встановлено, що рішенням Костопільської міської ради №44 від 31.01.2019 присвоєно поштову адресу « АДРЕСА_1 » будівлі складу для обладнання, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та земельній ділянці, на якій розташована вказана будівля (а.с.19).

Судом встановлено, що 20.12.2018 відповідачем ОСОБА_2 до Костопільської міської ради було подано заяву про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу, у зв`язку з чим Костопільською міською радою було прийнято рішення 1035 від 21.02.2019 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу ФОП ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 » (а.с.10 зворот, 23).

Встановлено, що вказаним рішенням ФОП ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2044га у власність шляхом викупу для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, яка розташована в АДРЕСА_1 за рахунок земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення комунальної власності Костопільської міської ради.

Згідно пунктів 2, 3 рішення № 1035 від 21.02.2019, ОСОБА_2 рекомендовано у десятиденний термін з дня прийняття рішення звернутись до суб`єкта господарювання, що є виконавцем робіт із землеустрою для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який після погодження у встановленому законом порядку, подати для затвердження сесією Костопільської міської ради.

Відповідно до п.4 вищевказаного рішення, рішення про надання ФОП ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність шляхом викупу, чинне протягом одного року з дня його прийняття, у разі невиконання даного рішення протягом зазначеного терміну, вважати його таким, що втратило чинність.

Разом з тим суд попередньої інстанції правильно погодився із наведеним прокурором розрахунком щодо розміру недоотриманого Костопільською міською радою доходу за користування земельною ділянкою комунальної власності з кадастровим номером :03:010:0481 площею 0,2044 га за період з 12 грудня 2021 року по 05 листопада 2024 року в сумі 130817 гривень.

Доказів на спростування цих фактів відповідачем надано не було, він належним чином не заперечив обставин безпідставного користування зазначеною земельною ділянкою та безпідставного збереження коштів, які мали бути сплачені за її користування на користь позивача.

Так, ОСОБА_2 сам визнав, що він користується земельною ділянкою, на якій розміщений належний йому на праві власності об`єкт нерухомості, договорів з метою виникнення у нього відповідних речових прав на ділянку не укладав, орендну плату не сплачував. Тому правильним є висновок, що він без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки Костопільської територіальної громади зберіг у себе кошти у виді орендної плати, які мав сплатити за користування земельною ділянкою. Тобто ці кошти він зобов`язаний повернути власнику відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Відповідач, набувши право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, яка належить позивачу Костопільській міській раді та перебуває у комунальній власності цієї територіальної громади, користується спірною земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених і зареєстрованих речових прав на землю, без сплати орендної плати за землю. Розмір недоотриманих доходів за період з 12 грудня 2021 року по 05 листопада 2024 року в сумі 130817 гривень.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав прокурор, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позов повністю.

Згідно зі ст.ст. 122-125 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів місцевого самоврядування.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Право власності, право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частинами першою-другою ст. 93 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Відповідно до підпунктів 14.1.136,14.1.147, пункту 14.1 ст. 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата).

Норма частини другої ст. 152 ЗК України встановлює, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ст. 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Пунктом другим ч. 1 ст.13, ч.1 ст. 15 Закону України «Про оцінку земель» визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 20 Закону України «Про оцінку землі», п. 1 розділу III «Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів», затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 489 від 25.11.2016, дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, який (витяг про нормативи) грошову оцінку даної земельної ділянки) і є виключною, підставою для розрахунку розміру збитків, відповідно до процентної ставки.

Відповідно до ч.ч. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

У постанові від 09 лютого 2021 року у справі №922/3617/19 зроблено висновок, що зі змісту глави 15, ст.ст. 120, 125 ЗК України та положень ст. 1212 ЦК України випливає, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондиційними.

Подібну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19).

Щодо доводів апеляційної скарги про регулярну сплату ОСОБА_2 земельного податку, в т.ч. і на підставі судових рішень, то з ними погодитися не можна.

Так, плата за землю це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної влансості (підпункт 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється із власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 ПК України).

Тобто, законодавством розмежовано поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності".

Оскільки відповідач не є власником, орендарем або постійним землекористувачем спірної земельної ділянки, тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку. При цьому єдино можливою формою здійснення плати за землю для нього як землекористувача є орендна плата, що узгоджується із підпунктом 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 ПК України.

Не заслуговують на увагу як недоведені і покликання заявника на хибність нарахування суми орендної плати через застосування нормативно-грошової оцінки (НГО) за 2023 та 2024 роки.

Так, згідно зі ст.ст. 12, 76-78 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Між тим, будь-яких об`єктивних і переконливих доказів на доведення своїх заперечень проти вимог прокурора Полюхович Ю.В. суду не надав, а матеріали справи їх не містять.

Не можна погодитися і з твердженнями автора скарги про недодержання судом норм процесуального права.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Так само спростовуються правильністю висновків суду й доводи апеляційної скарги про помилковість застосування норм матеріального права.

В решті аргументи заявника на увагу колегії суддів також не заслуговують і відхиляються як необґрунтовані.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 263-265 ЦПК України, в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 12 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 04 грудня 2025 року.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Хилевич С.В.