Справа №504/3553/18
Провадження №2/504/105/25
Доброславський районний суд Одеської області
31.07.2025с-ще Доброслав
Доброславський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді - Барвенка В.К.,
секретаря Ориник М.В.,-
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, смт. Доброслав, цивільну справу за позовом адвоката Племениченко Геннадія Вячеславовича в інтересах ОСОБА_1 проти ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, -
Позивач у жовтні 2018 року звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача про поділ майна подружжя.
Заявник зазначає, що 19.09.1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.
Шлюб було розірвано 05.09.2018 року рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області.
Від цього шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За час перебування сторін у шлюбі подружжям було набуто наступне майно:
На підставі договору міни нерухомого майна від 25.12.2010 року ОСОБА_6 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 .
Договір посвідчений нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області, зареєстрований у реєстрі за № 36027896 від 29.10.2012 року.
Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_6 обміняв належну йому квартиру АДРЕСА_2 , яка належала йому на підставі договору купівлі- продажу нерухомого майна від 17.07.2003 року, реєстровий номер 1663, який був посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Туйськ І.І.
Окрім того, ОСОБА_6 придбав на кошти сім`ї автомобіль Рено Мастер, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , який був зареєстрований за ним 21.10.2009 року.
Однак, як стверджує позивач, вказаний автомобіль було продано відповідачем без згоди на то позивача.
Позивач вважає, що придбане подружжям майно за час зареєстрованого шлюбу має режим спільної сумісної власності подружжя, тому просить поділити набуту подружжям квартиру, та стягнути з відповідача половину вартості проданого автомобіля.
Представник позивача подав заяву про розгляд справи у свою відсутність, доводи позову підтримав, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував.
Позиція відповідача.
Відповідач ані у підготовче ані у судове засіданні не з`явився, сповіщався судом належним чином про дату, час та місце їх проведення, обізнаний про слухання справи в суді, подавав заяви про відкладення розгляду справи, однак своєї правової позиції суду не висловив, заперечень проти позову суду не надсилав.
Рух справи в суді першої інстанції
Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області (Добров П.В.) від 10.10.2018 року відкрито провадження у справі.
У листопаді 2024 року справу повторно розподілено судді Барвенко В.К.
Судом призначено підготовче засіданні на 17.04.2025 року.
В підготовче засідання сторони не з`явились, сповіщені належним чином про дату, час та місце його проведення.
Ухвалою суду від 17.04.2025 року вжито заходів забезпечення позову.
Ухвалою суду від 17.04.2025 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку:
Судом встановлено, що 19.09.1997 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.
Шлюб було розірвано 05.09.2018 року рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області.
Від цього шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За час перебування сторін у шлюбі подружжям було набуто наступне майно:
На підставі договору міни нерухомого майна від 25.12.2010 року ОСОБА_6 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 .
Договір посвідчений нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області, зареєстрований у реєстрі за № 36027896 від 29.10.2012 року.
Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_6 обміняв належну йому квартиру АДРЕСА_2 , яка належала йому на підставі договору купівлі- продажу нерухомого майна від 17.07.2003 року, реєстровий номер 1663, який був посвідчений приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Туйськ І.І.
Окрім того, ОСОБА_6 набув у власність автомобіль Рено Мастер, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , який був зареєстрований за ним 21.10.2009 року.
Інші істотні обставини судом не встановлені.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.
Згідно ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.
За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.
Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.
Тобто, застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.
У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 6 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя.
Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України.
Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.
Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.
Суд вважає, що відсутність доходу у одного з подружжя, або його недостатність не можуть бути безумовною підставою для визнання майна особистою власністю.
В цій справі, нерухоме майно набуто подружжям за час зареєстрованого шлюбу, тому на нього розповсюджується режим спільної сумісної власності.
Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Матеріали справи не містять доказів того, що набуте сторонами майно за час зареєстрованого шлюбу придбано за кошти одного з подружжя.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що спірна земельна ділянка надана ОСОБА_2 на підставі рішення сесії Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області від 24.03.2004 року про надання земельних ділянок громадянам в приватну власність для індивідуального будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з земель комунальної власності.
Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 2 жовтня 2007 року, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки.
Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.
Вказана норма набула чинності 8 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року.
Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.
Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався.
При цьому тільки в період часу з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 8 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.
Установивши, що земельна ділянка приватизована відповідачем, суд вважає, що вона є його особистою власністю.
Тому в цій частині вимоги позову безпідставні.
Таким чином позов слід задовольнити частково.
Судові витрати:
Питання судового збору у позові не порушувалось, підстав для його розподілу не вбачається.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 57, 60, 63, 76 СК України, ст. 368 ЦК України, ст.ст. 207, 208, 258-260, 353 ЦПК України, суд,-
Позов адвоката Племениченко Геннадія Вячеславовича в інтересах ОСОБА_1 проти ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя задовольнити.
Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:
Автомобіль Рено Мастер, номер рами (вінкод) НОМЕР_2 .
Поділити спільне майно що є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , шляхом визнання за кожним з них права власності по одній другій у квартиру АДРЕСА_1 .
В решті позову відмовити.
Питання судового збору в позові не ставилось, підстав для його розподілу не вбачається.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з моменту його отримання в апеляційному порядку, шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду.
Суддя В. К. Барвенко