ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 495/1127/23

провадження № 61-11522св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Калараша А. А.,

суддів Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ГРОМАДСЬКА ОРГАНІЗАЦІЯ «ТОВАРИСТВО ЛЮБИТЕЛІВ СПОРТИВНОГО РИБОЛОВСТВА «СОНЯЧНИЙ» ПРИЧАЛ № 79»,

відповідачі: ОСОБА_1 , Комунальне підприємство «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Державної інспекції архітектури та містобудування в Одеській області,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ГРОМАДСЬКОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ «ТОВАРИСТВО ЛЮБИТЕЛІВ СПОРТИВНОГО РИБОЛОВСТВА «СОНЯЧНИЙ» ПРИЧАЛ № 79» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 жовтня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Анісімової Н. Д., та постанову Одеського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року, ухвалену колегією у складі суддів Кострицького В. В., Лозко Ю. П., Назарової М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У лютому 2023 року ГРОМАДСЬКА ОРГАНІЗАЦІЯ «ТОВАРИСТВО ЛЮБИТЕЛІВ СПОРТИВНОГО РИБОЛОВСТВА «СОНЯЧНИЙ» ПРИЧАЛ № 79» (далі - ГО «ТЛСР «СОНЯЧНИЙ» ПРИЧАЛ № 79», Товариство) звернулося до ОСОБА_1 , Комунального підприємства «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Білгород-Дністровське БТІ») з позовом про скасування державної реєстрації та припинення права власності.

2. Позов мотивувало тим, що випадково дізналося про набуття ОСОБА_1 права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі рішення суду у справі № 2-3218/2006 за позовом ОСОБА_1 до ГО «ТЛСР «СОНЯЧНИЙ» ПРИЧАЛ № 79» про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, про існування якої Товариство не було обізнане, участь у її розгляді не брало. 11 лютого 2020 року Товариство отримало рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року у справі № 2-3218/2006 та 24 лютого 2020 року ознайомилося з матеріалами судової справи. На підставі рішення у цій справі ОСОБА_1 зареєстрував право власності на дачний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

3. Товариство вважало, що право власності на дачний будинок як на самочинне будівництво зареєстроване відповідачем з порушенням вимог законодавства та порушує його право на користування земельною ділянкою.

4. За таких обставин позивач просив суд:

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на дачний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, зареєстроване 09 грудня 2007 року КП «Білгород-Дністровське БТІ» на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року у справі № 2-3218/2006 з урахуванням ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 вересня 2007 року у справі № 2-3218/2006;

- припинити право власності ОСОБА_1 на дачний будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року у справі № 2-3218/2006 з урахуванням ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 вересня 2007 року у справі № 2-3218/2006.

5. Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

6. Рішенням 01 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року, Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області відмовив у задоволенні позову.

7. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що набрало законної сили та не скасоване у визначеному законом порядку судове рішення, яким визнано за відповідачем право власності на спірний об`єкт нерухомого майна. Право власності на спірний об`єкт нерухомості зареєстровано відповідно до чинного законодавства, в зв`язку з чим суд визнав позов безпідставним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

8. 08 вересня 2025 року ГО «ТЛСР «СОНЯЧНИЙ» ПРИЧАЛ № 79» за допомогою підсистеми «Електронний суд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 жовтня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

9. Мотивує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норму права без врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20, від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22, оскільки не врахували, що державна реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного, у тому числі з метою застосування частини четвертої статті 376 ЦК України (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

10. Також заявник вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили докази у справі, внаслідок чого не встановили належним чином істотні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме не надали оцінку поясненням колишнього голови громадської організації, відсутності у справі доказів на підтвердження відведення ОСОБА_1 земельної ділянки як на момент будівництва, так і після набуття ним права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, не застосували статтю 376 ЦК України, пункт 6.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Також суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що судове рішення про визнання права власності на нерухоме майно не є підставою для державної реєстрації права власності на дачний будинок, на час реєстрації права власності були відсутні документи на підтвердження введення будинка в експлуатацію (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

11. У відзиві на касаційну скаргу ГО «ТЛСР «СОНЯЧНИЙ» ПРИЧАЛ № 79» ОСОБА_1 зазначає, що з касаційною скаргою не згоден та просить відмовити у задоволенні її вимог. Відповідач наголошує на тому, що у справі № 2-3218/06 Товариство надало свій відзив на позов, в якому з позовними вимогами ОСОБА_1 погодилося, визнавши їх законними та обґрунтованими. Наполягає на тому, що державна реєстрація права власності на дачний будинок була вчинена відповідно до вимог чинного законодавства на підставі рішення суду, відповідна дозвільна документація на час ухвалення рішення у справі № 2-3218/06 також була отримана та відповідала будівельним нормам. Питання про право власності на дачний будинок було вирішене рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року, яке не було скасоване та набрало законної сили. Крім того, вважає, що позовні вимоги про припинення права власності шляхом скасування запису про проведення державної реєстрації не є належним способом захисту. Також вважає відсутніми законні підстави на оспорювання позивачем права власності на дачний будинок, у будівництві якого Товариство не брало участь.

Провадження у суді касаційної інстанції

12. Ухвалою від 07 жовтня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції.

13. Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20, від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

14. Також касаційна скарга містить посилання на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

15. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року з урахуванням ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 вересня 2007 року про виправлення помилок у судовому рішенні, задоволено позов ОСОБА_1 до Товариства любителів спортивного риболовства «Сонячний» - Причал № 79». Визнано за ОСОБА_1 право власності на самовільне збудоване нерухоме майно, а саме:

- літ. «А» дачний будинок АДРЕСА_2 , номери приміщень: 1 - коридор, 2 - кімната, 3 - кладова, 4 - кімната, 5 - коридор, 6 - кімната, 7 - кімната, 8 - балкон;

- літ. «а» балкон;

- літ. «Б» господарчий блок;

- літ. «В» господарчий блок;

- літ. «б» навіс, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

16. Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 16971752 від 09 грудня 2007 року, реєстраційний номер: 21343335, тип об`єкта: дачний будинок, адреса об`єкта: АДРЕСА_1 , номер запису: 806 в книзі 5, право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_1 . Підстава виникнення права власності - рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у справі № 2-3218 від 31 травня 2006 року та ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 2-3218 від 10 вересня 2007 року. Дата прийняття рішення про реєстрацію права власності - 09 грудня 2007 року.

17. Постановою від 29 жовтня 2020 року Одеський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу Товариства любителів спортивного риболовства «Сонячний» - Причал № 79», а заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 травня 2006 року у справі № 2-3218/06 - без змін.

18. Згідно з довідкою № 7/04 від 14 квітня 2006 року, виданою головою товариства любителів спортивного риболовства «Сонячний» - Причал № 79» ОСОБА_1., його дачному будинку площею 55,2 кв. м присвоєно адресу: АДРЕСА_4 . У цій же довідці вказано, що будинок відповідає нормативним та технічним вимогам, суперечки з власниками суміжних будинків/будинковласників відсутні.

19. Згідно з рішенням Затоківської селищної ради № 430 від 17 серпня 2007 року «Про введення в експлуатацію будинку № 34-В, розташованого у Товаристві любителів спортивного риболовства «Сонячний» причал АДРЕСА_3 , гр. ОСОБА_1 » розглянувши заяву гр. ОСОБА_1 з проханням прийняти в експлуатацію будинок АДРЕСА_5 , представлені матеріали інвентаризації, виконані КП «Б-Дністровське БТІ», рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 31 травня 2007 року (справа № 2-3218), технічний висновок про стан основних несучих конструкцій та інженерного обладнання будівель та споруд будинку № 34 виконаний ТОВ «Істок», акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом будинку № 34 від 01 серпня 2007 року, акт обстеження вигребів № 00090/Ж від 10 серпня 2007 року, керуючись статтями 30 р. б. п. 10, 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно (зі змінами та доповненнями), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28 січня 2003 року за № 66/7387, виконавчий комітет Затоківської селищної ради вирішив затвердити громадянину ОСОБА_1 акт державної технічної комісії від 01 серпня 2007 року про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом будинку № 34-В, розташованого у Товаристві любителів спортивного риболовства «Сонячний», причал АДРЕСА_3 .

20. Згідно з актом Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 01 серпня 2007 року пред`явлений державній приймальній комісії будинок № 34-В (літ «А») у Товаристві любителів спортивного риболовства «Сонячний» причал АДРЕСА_3 , який на праві власності належить гр. ОСОБА_1 згідно з рішенням Білгород-Дністровського міськрайсуду Одеської області від 31 травня 2006 року (справа № 2-3218), прийнято в експлуатацію.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд при прийнятті постанови

21. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

22. Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

23. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

24. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

25. Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

26. Перевіривши доводи касаційної скарги з підстав та у межах касаційного оскарження, колегія суддів дійшла такого висновку.

27. Звертаючись до суду з позовом, Товариство вважало, що його право на користування земельною ділянкою, на якій знаходиться належний ОСОБА_1 на праві власності дачний будинок, який позивач вважає самочинним будівництвом, може бути поновлене шляхом припинення права власності ОСОБА_1 на спірний будинок та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірний об`єкт нерухомості.

28. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

29. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

30. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

31. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (частина друга статті 373 ЦК України).

32. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).

33. Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

34. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

35. Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку зі здійсненням самочинного будівництва.

36. Правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.

37. Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (на цьому наголошувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).

38. За таких умов самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

39. Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.

40. Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості, що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.

41. Отже, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою.

42. Колегія суддів наголошує на тому, що за таких умов права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.

43. З огляду на зазначене наявність на земельній ділянці, яка на праві постійного користування належить ГО «ТЛСР «СОНЯЧНИЙ» ПРИЧАЛ № 79», дачного будинку, право власності на який зареєстроване за ОСОБА_1 , порушує права Товариства за користування та розпорядження належною йому земельною ділянкою, на якій побудовано спірний об`єкт нерухомості.

44. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

45. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

46. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (правові висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).

47. Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.

48. Частинами третьою - п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке:

- право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

- якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

- на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

49. З огляду на зазначене, знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво. Також потрібно враховувати положення частини третьої та п`ятої статті 376 ЦК України.

50. Колегія суддів наголошує також на існуванні принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею), який знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства, згідно зі змістом якого особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (правові висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20).

51. Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20).

52. Визнання права власності в порядку частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна - або особі, яка здійснила самочинне будівництво, надається земельна ділянка у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно як обов`язкова умова для визнання права власності на таке майно (частина третя статті 376 ЦК України); або право власності на самочинно збудоване нерухоме майно визнається за особою - власником земельної ділянки (частина п`ята статті 376 ЦК України).

53. Отже, застосування положень частини третьої або п`ятої статті 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.

54. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що станом на час вчинення реєстраційних дій чинним законодавством визначалася можливість реєструвати право власності на нерухоме майно за наявності рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, яке набрало законної сили. За таких обставин суд дійшов висновку про відповідність дій КП «Білгород-Дністровське БТІ» вимогам законодавства, чинного на час проведення реєстраційних дій, а отже право власності на спірний об`єкт нерухомого майна зареєстроване належним чином, в зв`язку з чим суд визнав позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими.

55. Однак, з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися в повній мірі неможна.

56. Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

57. Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними.

58. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

59. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, від 05 червня 2024 року у справі № 914/2848/22 тощо).

60. Для ефективного захисту права ГО «ТЛСР «СОНЯЧНИЙ» ПРИЧАЛ № 79», яке на його думку порушене внаслідок здійснення ОСОБА_1 на цій земельній ділянці самочинного будівництва, підлягає захисту в порядку статті 376 ЦК України, тобто може бути поновлене шляхом пред`явлення позову до ОСОБА_1 про визнання права власності на самочинне будівництво або про знесення зазначеного об`єкта нерухомості.

61. Водночас, пред`явлення позову про скасування державної реєстрації права власності на самочинне будівництво та припинення права власності ОСОБА_1 на самочинне будівництво не є ефективним способом захисту. Задоволення таких позовних вимог не усуне перешкоди ГО «ТЛСР «СОНЯЧНИЙ» ПРИЧАЛ № 79» у користуванні належною йому земельною ділянкою, оскільки не припинить своє існування об`єкт нерухомого майна на земельній ділянці, власником якої не є позивач - користувач земельної ділянки.

62. Такий висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 щодо застосування статті 376 ЦК України у подібних правовідносинах.

63. Колегія суддів наголошує, що відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

64. З огляду на зазначене, суд першої інстанції, встановивши, що позивач просить поновити його право на володіння та розпоряджання земельною ділянкою, яке на його думку порушується здійсненням на належній йому земельній ділянці відповідачем самочинного будівництва, мав відмовити у задоволенні позовних вимог саме з тієї підстави, що заявлені позовні вимоги не відповідають визначеному статтею 376 ЦК України способу захисту права, порушеного наявністю на ньому об`єкта самочинного будівництва.

65. Суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22, залишили поза увагою особливості застосування приписів статті 376 ЦК України, внаслідок чого дійшли передчасного висновку про наявність підстав для розгляду спору по суті позовних вимог за умови пред`явлення позовних вимог у спосіб, який не призведе до ефективного поновлення прав позивача.

66. З огляду на зазначене колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо неналежного дослідження судами першої та апеляційної інстанцій доказів у справі на підтвердження факту протиправності реєстрації ОСОБА_1 права власності на спірний дачний будинок, оскільки належність та достатність доказів у справі не спростовує наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог за умови застосування позивачем неналежного способу захисту.

67. Також колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги стосовно неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20, від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22, оскільки вказані правові висновки стосуються застосування норми права під час вирішення спору по суті, однак їх застосування є передчасним за умови використання позивачем неефективного способу захисту.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

68. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

69. Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

70. З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, а мотивувальні частини оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій змінити в частині підстав для відмови у задоволенні позову.

Щодо судових витрат

71. Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

72. Незважаючи на часткове задоволення касаційної скарги ГО «ТЛСР «СОНЯЧНИЙ» ПРИЧАЛ № 79», зміну мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд не змінює розподіл судових витрат та залишає за заявником витрати за подання касаційної скарги, оскільки на результат вирішення позову вказані зміни не вплинули.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ГРОМАДСЬКОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ «ТОВАРИСТВО ЛЮБИТЕЛІВ СПОРТИВНОГО РИБОЛОВСТВА «СОНЯЧНИЙ» ПРИЧАЛ № 79» задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 жовтня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виклавши їх в редакції цієї постанови.

У іншій частині рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 жовтня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Пророк