УХВАЛА

26 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 381/5182/23

провадження № 61-3315св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Пророка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія» на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2024 року у складі судді Соловей Г. В. та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року у складі колегії суддів Таргоній Д. О., Голуб С. А., Слюсар Т. А. у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія» (далі - ТОВ «УБК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 25 липня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю комерційним банком «АРМА» (далі - ТОВ КБ «АРМА»), правонаступником якого є ТОВ «УБК», та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 17/02-N/336 (далі - Кредитний договір), за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 300 000,00 грн під 12,0 % річних із кінцевим терміном повернення до 24 липня 2037 року.

Зметою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за Кредитним договором 25 липня 2007 року між ТОВ КБ «АРМА» та ОСОБА_1 укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка належна іпотекодавцю на підставі укладеного з ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири від 25 липня 2007 року.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за Кредитним договором у неї утворилася заборгованість у розмірі 409 676,05 грн.

Фастівський міськрайонний суд Київської області рішенням від 01 червня 2011 року у справі № 2-894/11 задовольнив позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання правочину недійсним, поділ спільного майна подружжя. Визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 25 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнав за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині вказаної квартири.

16 січня 2015 року на виконання цього рішення в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності ОСОБА_3 на 1/2 частину іпотечної квартири.

Апеляційний суд Київської області рішенням від 11 червня 2015 року у справі № 2-894/11 задовольнив апеляційну скаргу ТОВ «УБК» та скасував рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2011 року. Таким чином, ОСОБА_3 втратив право власності на частину предмета іпотеки, однак у Реєстрі інформація змінена не була.

Апеляційний суд Київської області рішенням від 15 листопада 2016 року у справі № 381/5561/14-ц скасував заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ТОВ «УБК» про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалив у цій частині нове рішення про задоволення позову. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором у розмірі 409 676,05 грн звернув стягнення на предмет іпотеки, який на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , шляхом визнання за ТОВ «УБК» права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 11 листопада 2017 року у справі № 381/5561/14-ц скасував рішення Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року, а заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ТОВ «УБК» про звернення стягнення на предмет іпотеки залишив у силі.

Отже, власником предмета іпотеки знову є іпотекодавець ОСОБА_1 , однак остання не здійснює жодних дій щодо реєстрації за собою права власності на квартиру в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Через відсутність у реєстрі записів про право власності іпотекодавця на предмет іпотеки позивач не може скористатися своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Враховуючи викладене, ТОВ «УБК» просило суд:

- в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором у розмірі 409 676,05 грн звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій;

-зобов`язати ОСОБА_1 зареєструвати в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно право власності на зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 25 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Чернишовою О. А. та зареєстрованого за № 2825.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Фастівський міськрайонний суд Київської області заочним рішенням від 03 квітня 2024 року в задоволенні позову ТОВ «УБК» відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2016 року у справі № 381/5561/14, яке набрало законної сили, встановлено, що ТОВ КБ «Арма» (первісний кредитор) 15 грудня 2010 року вже зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів, звернення стягнення на предмет іпотеки та 22 жовтня 2010 року направляло вимогу про усунення порушень основного зобов`язання за Кредитним договором, маючи намір врегулювати спір у досудовому порядку, який станом на 22 жовтня 2010 року вже мав місце; з урахуванням поданої ОСОБА_1 заяви про застосування наслідків пропуску позовної давності, суд дійшов висновку про те, що оскільки ТОВ «УБК» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, керуючись тим самим Кредитним договором та договором про відступлення права вимоги від 06 вересня 2013 року, то позовна давність також спливла і до цієї похідної вимоги.

За таких обставин суд першої інстанції вважав, що завлений ТОВ «УБК» у цій справі позов не ґрунтується на чинному законодавстві, є безпідставним і задоволенню не підлягає.

Київський апеляційний суд постановою від 05 лютого 2025 року, з урахуванням ухвали цього суду від 25 лютого 2025 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ТОВ «УБК» залишив без задоволення, а заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2024 року - без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зважаючи на наявне заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2016 року у справі № 381/5561/14-ц, залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року, колегія суддів вважала встановленим та таким, що не потребує доказування, той факт, що позовна давність для звернення ТОВ «УБК» до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки сплинула.

У цій справі суд не застосовує позовну давність, а визнає вимоги позивача ТОВ «УБК» про звернення стягнення на предмет іпотеки необґрунтованими з огляду на те, що є остаточне рішення суду, яке набрало законної сили, яким позивачу відмовлено у задоволенні таких позовних вимог з підстав пропуску позовної давності, про застосування якої відповідач подала заяву.

Вимоги про зобов`язання відповідача зареєструвати за собою право власності на квартиру, яка є предметом іпотеки, також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від первісної позовної вимоги.

З огляду на вказане колегія суддів вважала, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У березні 2025 року ТОВ «УБК» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 753/12382/15-ц, від 25 квітня 2019 року у справі № 540/406/19, від 22 травня 2019 року у справі № 640/7778/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу ТОВ «УБК» мотивувало тим, що у цій справі суд апеляційної інстанції зазначив, що не застосовує позовну давність, а визнає вимоги позивача ТОВ «УБК» про звернення стягнення на предмет іпотеки необґрунтованими з огляду на те, що є остаточне рішення суду у справі № 381/5561/14-ц, що набрало законної сили, яким позивачу відмовлено у задоволенні таких позовних вимог з підстав пропуску позовної давності, про застосування якої відповідач подала заяву.

Тобто така відмова фактично мотивована існуванням судового рішення, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, однак суд не постановив ухвалу про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Спірні правовідносини в цій справі відрізняються від правовідносин у справі № 381/5561/14-ц, у якій ухвалено судове рішення, яке набрало законної сили, оскільки позови про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження не є тотожними. Це різні, альтернативні способи захисту прав іпотекодержателя, які мають різну правову природу, різні підстави застосування та різні правові наслідки. Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки є виключно позасудовим способом захисту.

На відміну від справи № 381/5561/14-ц у цій справі відповідач не подавала заяву про застосування позовної давності, а тому посилання судів попередніх інстанцій на сплив позовної давності є недоречним.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 09 квітня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Фастівського міськрайонного суду Київської області.

22 квітня 2025 року матеріали справи № 381/5182/23 надійшли до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 17 листопада 2025 року призначив справу до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження у справі оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, закриваючи касаційне провадження у цій справі

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

За нормами частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

У частині третій статті 389 ЦПК України визначено випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Верховний Суд ураховує, що Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним).

Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України (абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023).

Конституційний Суд України наголосив, що унормування процесуальних відносин у спосіб визначення у ЦПК України підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачуваним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023).

Установлений у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України такий «фільтр» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, як малозначність справи, не є непереборною перешкодою для доступу особи до суду касаційної інстанції. Тому пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України містить домірні засоби законодавчого внормування процесуальних відносин щодо відкриття касаційного провадження у малозначних справах (абзац третій пункту 7.10 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023).

Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною.

Відповідно до частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У частині дев`ятій статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Касаційну скаргу на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року ТОВ «УБК» подало 13 березня 2025 року.

У статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено, що з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3 028,00 грн.

Предметом спору у цій справі є звернення стягнення на предмет іпотеки та зобов`язання відповідача зареєструвати в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно право власності на квартиру.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень відомо, що розмір грошових вимог позивача, на задоволення яких спрямовано майнову вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, становить 409 676,05 грн, що станом на 01 січня 2025 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 250 = 757 000,00 грн).

Стосовно позовної вимоги немайнового характеру щодо зобов`язання відповідача зареєструвати в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно право власності на квартиру, то ця справа є справою незначної складності та не є справою, яка підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню. Таких випадків суд касаційної інстанції не встановив.

Посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, проте не є доводом, який у розумінні підпунктів «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку / випадків, який / які дає / дають право вважати судові рішення у малозначній справі такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що становить виняткове значення для заявника.

Оцінка судом «винятковості справи» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Тому особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у такій скарзі.

З урахуванням статусу Верховного Суду в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має належати до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановив випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися стосовно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад, справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм законодавства можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Levages Prestations Services v. France» («Леваж Престасьон Сервіс проти Франції») від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» («Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії») від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (рішення у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» («Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії») від 19 грудня 1997 року, § 36).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17 (провадження № 14-53цс19) сформулювала правову позицію, згідно з якою, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, касаційне провадження у справі належить закрити.

З огляду на те, що Верховний Суд ухвалою від 09 квітня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «УБК» на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню, і наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявник не обґрунтував, а суд не встановив, то відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ «УБК» на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року підлягає закриттю.

Керуючись пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, статтями 19, 260, 389 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія» на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська боргова компанія» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки закрити.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров
СуддіА. І. Грушицький
І. В. Литвиненко
В. В. Пророк
О. М. Ситнік