Справа № 650/6496/24
провадження № 2/650/396/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області

в складі: головуючого судді Сікори О.О.,

за участю секретаря Завістовської Л.А.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження в селищі Велика Олександрівка цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮНІТ КАПІТАЛ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ТОВ "ЮНІТ КАПІТАЛ" (01024, м. Київ, вул. Рогнідинська, будинок 4, літера А, офіс 10, ідентифікаційний код юридичної особи в ) заборгованість за Кредитним договором № 192527599 від 15.12.2020 року у розмірі 35016,84 грн.

Щодо судових витрат позивач просить судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6000 грн покласти на відповідача

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15 грудня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем було укладено кредитний договір № 192527599 у формі електронного документа з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Відповідач через офіційний сайт кредитодавця заповнив заявку на отримання кредитних коштів, вказав персональні дані, реквізити банківської картки та погодився з умовами кредитування, після чого підписав договір електронним підписом.

На виконання умов кредитного договору 15 грудня 2020 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало на банківську картку відповідача кредитні кошти у розмірі 15190,00 грн, що підтверджується платіжними документами та довідкою банку. Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплачувати проценти за користування ним відповідно до умов договору.

Позивач зазначає, що відповідач належним чином умови кредитного договору не виконував, унаслідок чого утворилась прострочена заборгованість. Загальна сума заборгованості за кредитним договором № 192527599 від 15 грудня 2020 року станом на момент звернення до суду становить 35016,84 грн, з яких 9732,71 грн - заборгованість за основною сумою кредиту, 25284,13 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Позивач зазначає, що первинний договір факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено 28 листопада 2018 року. Строк дії вказаного договору неодноразово продовжувався додатковими угодами, зокрема від 28 листопада 2019 року, 31 грудня 2020 року, 31 грудня 2021 року, 31 грудня 2022 року та 31 грудня 2023 року, у зв`язку з чим дія договору була продовжена до 31 грудня 2024 року.

На підставі реєстру прав вимоги № 121 від 16 лютого 2021 року право грошової вимоги за кредитним договором № 192527599 від 15 грудня 2020 року було передано від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс».

Надалі, на підставі договору факторингу, укладеного 05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», а також відповідних додаткових угод до нього, право вимоги за вказаним кредитним договором було передано від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги № 9 від 30 травня 2023 року на суму 35016,84 грн.

28 жовтня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» було укладено договір факторингу № 28/10/24/У, відповідно до якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 192527599 від 15 грудня 2020 року у повному обсязі, що підтверджується реєстром боржників та актом прийому-передачі.

Позивач зазначає, що з моменту переходу до нього прав грошової вимоги він набув статусу нового кредитора у зобов`язанні та має право вимагати від відповідача повного погашення заборгованості. Також зазначено, що відповідач протягом дії кредитного договору здійснював часткові платежі, чим підтверджував існування зобов`язання, однак у подальшому припинив його належне виконання.

У зв`язку з наведеним позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у сумі 35016,84 грн, а також судові витрати.

У відзиві на позовну заяву, поданому 04 квітня 2025 року, представник відповідача Ускова С.Е просить відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи це такими доводами.

Заперечуючи проти позову по суті, відповідач зазначає, що строк дії кредитного договору № 192527599 від 15 грудня 2020 року закінчився 20 квітня 2021 року, оскільки дисконтний період становив 30 днів, а загальний строк користування кредитом відповідно до пункту 1.7.1 договору не міг перевищувати 90 календарних днів після його завершення. Відповідач наголошує, що будь-які докази продовження строку дії договору матеріали справи не містять.

У зв`язку з цим відповідач вважає, що саме з 20 квітня 2021 року у первісного кредитора виникло право на звернення до суду, а отже трирічний строк позовної давності сплив 20 квітня 2024 року. Оскільки позов подано після спливу цього строку, відповідач заявляє про застосування наслідків спливу позовної давності та просить відмовити у позові на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

Крім того, відповідач посилається на те, що право вимоги за кредитним договором декілька разів відступалося: 16 лютого 2021 року - до ТОВ «Таліон Плюс», 30 травня 2023 року - до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», та 28 жовтня 2024 року - до ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», при цьому належних та допустимих доказів повідомлення відповідача про кожне з таких відступлень позивач суду не надав. Відповідач наголошує, що про перехід права вимоги до позивача дізналася лише з позовної заяви у березні 2025 року.

Відповідач також зазначає, що після переходу права вимоги до ТОВ «Таліон Плюс» останнім у період з 16 лютого 2021 року по 30 травня 2023 року здійснювалося нарахування відсотків у сумі 25 284,13 грн, хоча ТОВ «Таліон Плюс» не було стороною кредитного договору, а тому, на думку відповідача, такі нарахування є незаконними та не підлягають стягненню.

Окремо відповідач посилається на настання обставин непереборної сили у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні з 24 лютого 2022 року та вимушеним переміщенням з тимчасово окупованої території. Відповідач зазначає, що у зв`язку із бойовими діями, переміщенням, відсутністю стабільного доходу та утриманням двох малолітніх дітей була об`єктивно позбавлена можливості виконувати кредитні зобов`язання. Вказані обставини, на думку відповідача, підтверджують відсутність її вини у порушенні зобов`язань відповідно до статей 614, 617 ЦК України.

Також відповідач заперечує проти заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн, вказуючи на їх неспівмірність зі складністю справи, типовий характер таких спорів для представника позивача, відсутність у договорі про надання правничої допомоги визначеного розміру гонорару та детального розрахунку наданих послуг. Відповідач просить зменшити такі витрати або відмовити у їх стягненні.

У відповіді на відзив, поданій 17 квітня 2025 року, представник позивача заперечує доводи відповідача щодо застосування позовної давності, зазначаючи, що перебіг позовної давності щодо кожного щомісячного платежу обчислюється окремо, а також що її перебіг зупинено на період дії воєнного стану відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Також представник позивача обґрунтовує правомірність переходу права вимоги за кредитним договором до ТОВ «Юніт Капітал» на підставі послідовно укладених договорів факторингу, витягів з реєстрів прав вимоги та актів прийому-передачі, посилаючись на положення статей 512, 514, 516, 1077 ЦК України та усталену судову практику апеляційних судів.

Крім того, у відповіді на відзив зазначено, що нарахування відсотків за кредитним договором здійснено правомірно, оскільки відповідач при укладенні електронного кредитного договору підтвердила ознайомлення та згоду з його умовами, а несплата заборгованості не пов`язана з балансовим списанням як бухгалтерською операцією. Також вказано, що вимоги про реструктуризацію заборгованості відповідачем не заявлялися. Окремо обґрунтовано підстави для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу та судового збору.

Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Суд встановив, що 15 грудня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (відповідачем) було укладено кредитний договір № 192527599.

Відповідно до пункту 1.1 цього договору кредитодавець зобов`язався надати позичальникові кредит у сумі 15 190,00 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Умовами договору визначено порядок та розмір нарахування процентів, у тому числі дисконтної, індивідуальної та базової процентних ставок, а також наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З матеріалів справи вбачається, що грошові кошти в сумі 15 190,00 грн були перераховані ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на банківську картку відповідачки, що підтверджується платіжними документами та довідкою банку про успішне зарахування коштів. Тобто первісний кредитор виконав свій обов`язок щодо надання кредиту.

Відповідно до наданих позивачем розрахунків, на момент звернення до суду загальна сума заборгованості за кредитним договором № 192527599, на яку посилається ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ», становить 35 016,84 грн, з яких 9 732,71 грн - заборгованість за тілом кредиту та 25 284,13 грн - заборгованість за нарахованими, але не сплаченими процентами за користування кредитом. При цьому з виписок та розрахунків вбачається, що відповідач протягом певного часу здійснювала часткові платежі, що свідчить про фактичне виконання нею умов договору, але не в повному обсязі.

Разом з тим, позов у даній справі заявлено не первісним кредитором, а Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ», яке обґрунтовує свої вимоги тим, що набуло право грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором у результаті послідовного відступлення права вимоги за рядом договорів факторингу.

З наданих позивачем документів вбачається, що: 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) укладено договір факторингу № 28/1118-01, який за змістом є рамковим та передбачає можливість відступлення фактору прав вимоги за кредитними договорами, перелік яких має визначатися у відповідних реєстрах прав вимоги; строк дії цього договору неодноразово продовжувався додатковими угодами, у тому числі додатковою угодою від 31 грудня 2020 року, якою договір викладено в новій редакції, але збережено дату його укладення як 28 листопада 2018 року; відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 121 від 16 лютого 2021 року до договору факторингу № 28/1118-01, ТОВ «Таліон Плюс» нібито набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 192527599 на суму 22 426,36 грн; 5 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого також продовжувався додатковими угодами; відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 9 від 30 травня 2023 року до цього договору ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» набуло право вимоги до відповідача на суму 35 016,84 грн; 28 жовтня 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (клієнт) та ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» (фактор) укладено договір факторингу № 28/10/24/У, згідно з реєстром боржників та актом приймання-передачі до цього договору до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором № 192527599 до ОСОБА_1 на суму 35 016,84 грн.

Оцінюючи наведені документи, суд виходить із такого.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

За змістом статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Частина перша статті 1078 ЦК України передбачає, що предметом договору факторингу може бути як право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, так і право вимоги, яке виникне в майбутньому.

Разом з тим чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог лише за умови, що такі вимоги є визначеними та індивідуалізованими. Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17 та від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16, де зазначено, що саме визначеність і конкретизація права вимоги є необхідною умовою дійсності правочину щодо його відступлення, в тому числі й у формі факторингу.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 вказав, що для підтвердження факту відступлення права вимоги фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати суду належні докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом набуття прав вимоги за кредитним договором є належно оформлені та підписані договори відступлення, реєстри договорів, права вимоги за якими відступаються, що містять конкретні дані щодо відповідного кредитного договору, а також докази оплати за такими договорами.

З огляду на зазначене суд звертає увагу на те, що: договір факторингу № 28/1118-01 було укладено 28 листопада 2018 року, тоді як кредитний договір № 192527599 з відповідачкою укладено лише 15 грудня 2020 року; на момент укладення договору факторингу від 28 листопада 2018 року право грошової вимоги до ОСОБА_1 не існувало, оскільки кредитний договір ще не був укладений, позичальник не був визначений, умови конкретного зобов`язання (сума, дата укладення, номер договору тощо) були відсутні та об`єктивно не могли бути індивідуалізовані; посилання позивача на те, що договір факторингу є рамковим і діє протягом тривалого строку, не усуває вимоги закону та правових позицій Верховного Суду щодо необхідності визначеності та конкретизації майбутніх вимог; сам по собі «рамковий» характер договору не легітимізує відступлення невизначеного кола майбутніх вимог, які на момент укладення договору не мають ознак індивідуалізації; складення реєстру прав вимоги № 121 від 16 лютого 2021 року є похідною дією сторін, яка не може «заднім числом» усунути первісну невизначеність предмета правочину станом на 28 листопада 2018 року, коли укладено договір факторингу; такий реєстр лише фіксує волевиявлення сторін щодо конкретизації вимог, але не створює право вимоги, якщо воно не було набуте на законних підставах.

За таких обставин суд дійшов висновку, що у частині, яка стосується відступлення права грошової вимоги за кредитним договором № 192527599 від 15 грудня 2020 року, договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року є неналежно погодженим щодо предмета, оскільки на момент його укладення відповідне право вимоги не існувало та не було індивідуалізоване. Це свідчить про відсутність у первісного фактора - ТОВ «Таліон Плюс» - належних прав вимоги до відповідачки, які могли б у подальшому бути відступлені іншим особам.

Відповідно, ТОВ «Таліон Плюс» не могло передати ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» більше прав, ніж мало саме, а ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» - відступити такі права ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ». Принцип «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse habet» (ніхто не може передати більше прав, ніж має сам) означає, що недійсність або відсутність первісного набуття права вимоги тягне неможливість правомірного подальшого відступлення такого права.

Крім того, позивач, посилаючись на укладені договори факторингу та реєстри прав вимоги, не надав суду жодних доказів фактичної оплати за кожним із договорів факторингу у межах ланцюга відступлення права вимоги, що прямо вимагається викладеною вище правовою позицією Верховного Суду. Відсутність документів, які підтверджують здійснення розрахунків між сторонами договорів факторингу, є додатковою підставою для висновку про недоведеність факту реального переходу права вимоги до позивача.

Таким чином, із сукупності досліджених судом доказів вбачається, що: на момент укладення первісного договору факторингу право грошової вимоги до відповідачки не існувало й не було індивідуалізоване; позивач не довів належними і допустимими доказами безперервний та правомірний перехід права вимоги від первісного кредитора до кожного наступного кредитора на всіх етапах відступлення; у матеріалах справи відсутні належні докази фактичної оплати за договорами факторингу, що також є обов`язковою умовою підтвердження реальності відступлення права вимоги.

За таких обставин суд дійшов висновку, що ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» не набуло належного права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 192527599 від 15 грудня 2020 року, а відтак не є належним кредитором у спірному зобов`язанні, що виключає можливість задоволення заявлених позовних вимог.

У зв`язку з цим суд не надає оцінки іншим доводам сторін, оскільки вони не мають значення для правильного вирішення спору за відсутності доведеного статусу позивача як кредитора у спірному зобов`язанні.

При цьому, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем у виді сплаченого судового збору та витрат на правничу допомогу слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 141, 209, 259, 263 265, 279 ЦПК України, та враховуючи наведені положення цивільного законодавства, Великоолександрівський районний суд Херсонської області

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮНІТ КАПІТАЛ" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Судові витрати понесені позивачем покласти на нього.

Рішення суду може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду через Великоолександрівський районний суд Херсонської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10 грудня 2025 року.

Суддя: О.О. Сікора