КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С. А.,

суддів: Писаної Т. О., Таргоній Д. О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рєвєрс», товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Таск-Інвест», публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електроприлад», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Чулієв Атаджан Абдуназарович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павлюк Назар Васильович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Теуту Євгенія Павлівна, про звільнення майна з-під арешту та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Таск-Інвест» до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рєвєрс», треті особи: публічне акціонерне товариство «Науково-технічний комплекс «Електроприлад», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Теуту Євгенія Павлівна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Чулієв Атаджан Абдуназарович, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Павлюк Назар Васильович, про визнання протиправним та скасування рішення, визнання права власності,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рєвєрс» (далі - ТОВ «Компанія «Рєвєрс»), товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Таск-Інвест» (далі - ТОВ «КУА «Таск-Інвест»), публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електроприлад» (далі - ПАТ «НТК «Електроприлад»), в якому просив:

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва А. А. (далі - приватний виконавець Чулієв А. А.) зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , який було накладено в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі постанови приватного виконавця Чулієва А. А. про арешт майна боржника від 19 травня 2021 року;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Н. В. (далі - приватний виконавець Павлюк Н. В.) зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , який було накладено в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 на підставі постанови приватного виконавця Павлюка Н. В. про опис та арешт майна боржника від 14 червня 2021 року.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що він є спадкоємцем за законом після смерті свого батька - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

До складу спадкового майна входить квартира АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на підставі договору міни квартири на пакет облігацій, укладеного між спадкодавцем та ТОВ «Компанія «Рєвєрс», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Перепелицею Н. Д. 01 жовтня 2010 року за реєстровим № 1704.

16 вересня 2021 року на підставі його заяви про прийняття спадщини приватним нотаріусом КМНО Теуту Є. П. відкрито спадкову справу № 35/2021 щодо майна померлого ОСОБА_2 .

При перевірці поданих ним документів в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були виявлені записи про накладення арешту на вказану квартиру в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, у якому стягувачем є ТОВ «КУА «Таск-Інвест», на підставі постанови приватного виконавця Чулієва А. А. про арешт майна боржника від 19 травня 2021 року, а також в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, у якому стягувачем є ПАТ «НТК «Електроприлад», на підставі постанови приватного виконавця Павлюка Н. В. про опис та арешт майна боржника від 14 червня 2021 року.

Позивач вказував, що за його заявою від 17 вересня 2021 року приватним нотаріусом КМНО Теуту Є. П. на підставі пункту 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, право власності на квартиру було зареєстровано за спадкодавцем на підставі договору міни від 01 жовтня 2010 року, а до запису про право власності ОСОБА_2 були перенесені записи про публічні обтяження майна, які були накладені приватними виконавцями.

Посилаючись на те, що спадкодавцю на підставі нотаріально посвідченого договору належало право власності на квартиру, яке було зареєстроване після його смерті у визначеному законом порядку, а на даний час наявність обтяжень у вигляді арештів вказаної квартири позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину, позивач просив суд захистити його порушені права у спосіб звільнення спадкового майна з-під арешту.

У жовтні 2021 року ТОВ «КУА «Таск-Інвест» подало до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , ТОВ «Компанія «Рєвєрс», в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Теуту Є. П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 60456668 від 20 вересня 2021 року і відповідний запис про право власності: 44041277;

- повернути квартиру АДРЕСА_1 , у власність ТОВ «Компанія «Рєвєрс».

Зустрічні позовні вимоги мотивувало тим, що 20 вересня 2021 року приватним нотаріусом КМНО Теуту Є. П., як державним реєстратором, здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 .

Однак, вчинення зазначеної нотаріальної дії суперечить вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також порушує права ТОВ «КУА «Таск-Інвест».

Зазначало, що із положень договору міни від 01 жовтня 2010 року, який був укладений між ТОВ «Компанія «Рєвєрс» та ОСОБА_2 на виконання умов інвестиційного договору від 19 жовтня 2007 року, випливає, що зарезервована за інвестором квартира передається останньому після погашення пакету належних йому облігацій, однак ОСОБА_2 умови договору міни належним чином виконані не були, а тому зазначене нерухоме майно на даний час є власністю ТОВ «Компанія «Рєвєрс».

Незважаючи на наявність інформації про накладення арешту з метою звернення стягнення на нерухоме майно, а також відсутність достатніх документів, які б вказували про належне виконання умов договору міни, приватним нотаріусом на підставі заяви ОСОБА_1 , як спадкоємця, протиправно здійснено реєстрацію права власності на спірну квартиру за спадкодавцем ОСОБА_2 .

З огляду на те, що зазначена квартира на даний час залишається у власності ТОВ «Компанія «Рєвєрс», її примусова реалізація мала б наслідком сплати цим товариством, як боржником, заборгованості на виконання рішення Господарського районного суду міста Києва від 14 грудня 2020 року у справі № 910/11475/20, однак наявність незаконно проведених приватним нотаріусом КМНО Теуту Є. П. реєстраційних дій щодо нерухомого майна унеможливлює відновлення порушених прав ТОВ «КУА «Таск-Інвест», як стягувача у виконавчому провадженні.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 02 червня 2025 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ТОВ «КУА «Таск-Інвест» відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати в частині відмови у задоволенні його позовних вимог з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким первісний позов задовольнити.

В обґрунтування своїх доводів позивач зазначав, що суд першої інстанції, вважаючи, що ним обрано неналежний спосіб захисту, неправильно застосував норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, і не надав правову оцінку наявним у справі доказам, зокрема тим, що містяться у долучених до пояснень приватного нотаріуса документах.

Спадкодавець до моменту своєї смерті фактично на законних підставах користувався практично всіма правомочностями власника квартири з моменту передачі її забудовником інвестору за актом приймання-передачі квартири від 01 жовтня 2010 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями на житлово-комунальні послуги.

Право власності ОСОБА_2 на спадкове майно було зареєстроване нотаріусом в межах повноважень та у визначений законом спосіб з підстав наявності у спадкоємця правовстановлюючих документів на квартиру, що підтверджувало безспірність прав спадкодавця на нерухоме майно.

Водночас, підставою для відмови спадкоємцю в оформленні права на спадщину була наявність арештів на квартиру, які накладені приватними виконавцями.

Отже, у разі зняття арештів із належної ОСОБА_2 квартири приватний нотаріус, у провадженні якого знаходиться спадкова справа, матиме правові підстави для реалізації повноважень щодо оформлення права на спадщину у межах нотаріального процесу.

За вказаних обставин суд не мав підстав наголошувати на віндикації майна, яке не вибувало із володіння спадкодавця та його спадкоємця - позивача у справі. Вказані доводи підтверджуються і наведеною судовою практикою Великою Палати Верховного Суду.

Оскільки право власності спадкодавця було зареєстроване після його смерті приватним нотаріусом КМНО Теуту Є. П. згідно із пунктом 66 Порядку, а майно не вибувало з володіння спадкодавця за його життя, підстав для захисту ОСОБА_1 своїх прав шляхом подання віндикаційного позову немає.

Відзиви на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Жигарева М. В. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Інші учасники справив судове засідання не з`явилися і явку своїх уповноважених представників не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, а тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнитиз таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення в оскаржуваній частині не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , а його батьком є ОСОБА_2

01 жовтня 2010 року між ТОВ «Компанія «Рєвєрс» та ОСОБА_2 укладено та нотаріально посвідчено договір міни, за умовами якого ТОВ «Компанія «Рєвєрс» зобов`язалось передати у власність ОСОБА_2 належну йому квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 зобов`язався передати у власність ТОВ «Компанія «Рєвєрс» належний йому пакет облігацій - іменних безпроцентних (цільових) облігацій в кількості 4 390 штук серії А, із № 338807 по № 343196 включно. Міна проводиться без грошової доплати.

Зазначений договір, в свою чергу, був укладений на виконання умов інвестиційного договору № 110 від 19 жовтня 2007 року між ТОВ «Компанія «Рєвєрс» (забудовником) та ОСОБА_2 (інвестором), предметом якого були зобов`язання інвестора щодо інвестування коштів у кількісно визначений пакет облігацій за графіком інвестування з метою фінансування будівництва будинку та зобов`язання забудовника здійснити резервування квартири за інвестором до передачі квартири інвестору за актом прийому-передачі квартири внаслідок погашення пакету облігацій після здачі будинку в експлуатацію.

Відповідно до акту приймання-передачі квартири інвестору від 01 жовтня 2010 року ТОВ «Компанія «Рєвєрс» передало, а ОСОБА_2 прийняв квартиру, що знаходиться по АДРЕСА_1 , а також сторонами зазначено, що ОСОБА_2 набуває право власності на вказану квартиру після реєстрації договору міни від 01 жовтня 2010 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14 грудня 2020 року у справі № 910/11475/20 позовні вимоги ТОВ «КУА «Таск-Інвест» про стягнення заборгованості задоволено частково та стягнуто із ТОВ «Компанія «Рєвєрс» на його користь основну заборгованість в сумі 135 000 грн, пеню в сумі 61 983,06 грн, інфляційні втрати в сумі 11 011,79 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 119,92 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25 лютого 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «Компанія «Рєвєрс» на рішення Господарського суду міста Києва від 14 грудня 2020 року у справі № 910/11475/20 повернуто скаржнику.

З матеріалів справи вбачається, що на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, у якому стягувачем є ТОВ «КУА «Таск-Інвест», на підставі постанови приватного виконавця Чулієва А. А. про арешт майна боржника від 19 травня 2021 року, а також в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, у якому стягувачем є ПАТ «НТК «Електроприлад», на підставі постанови приватного виконавця Павлюка Н. В. про опис та арешт майна боржника від 14 червня 2021 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

16 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса КМНО Теуту Є.П. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_2 , у зв`язку з чим в цей же день в Спадковому реєстрі була зареєстрована спадкова справа № 35/2021.

З огляду на те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 не було зареєстровано за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 17 вересня 2021 року приватним нотаріусом КМНО Теуту Є. П. оформлено повідомлення про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на підставі пункту 66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 вересня 2021 року встановлено, що 17 вересня 2021 року приватним нотаріусом КМНО Теуту Є. П. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору міни квартири на пакет облігацій від 01 жовтня 2010 року та свідоцтва про смерть від 13 липня 2021 року (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) № 60456668 від 20 вересня 2021 року).

Крім того, приватним нотаріусом КМНО Теуту Є.П. внесено до реєстру записи про наявність обтяжень - арештів зазначеного нерухомого майна, накладені в межах виконавчих проваджень № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2.

19 жовтня 2021 року ТОВ «КУА «Таск-Інвест» подало до Міністерства юстиції України скаргу на вказані реєстраційні дії державного реєстратора, в якій просило скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Теуту Є. П. № 60456668 від 20 вересня 2021 року та всі інші реєстраційні дії, які здійснені нею, як державним реєстратором, щодо вищевказаної квартири.

Наказом Міністерства юстиції України від 09 лютого 2022 року № 445/7 відмовлено у задоволенні скарги ТОВ «КУА «Таск-Інвест» у зв`язку з тим, що рішення № 60456668 від 20 вересня 2021 року прийнято приватним нотаріусом КМНО Теуту Є. П. відповідно до законодавства.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28 вересня 2022 року у справі № 910/559/22 у задоволенні позову ТОВ «КУА «Таск-Інвест» до Міністерства юстиції України, третя особа - приватний нотаріус КМНО Теуту Є. П., про визнання протиправним та скасування наказу відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 09 березня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «КУА «Таск-Інвест» залишено без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 28 вересня 2022 року у справі № 910/559/22 - без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем заявлено вимоги про зобов`язання приватних виконавців зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , які накладено в межах виконавчих проваджень, тоді як законом у спірних правовідносинах передбачений інший спосіб судового захисту порушеного права позивача, яке може бути захищене шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту.

Таким чином суд вважав, що порушене право спадкоємця може бути захищене в порядку позовного провадження шляхом подання позову до особи, в інтересах якої накладено арешт на майно, про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту, а позивачем за первісним позовом заявлено позовну вимогу про зобов`язання приватних виконавців зняти арешт із квартири, тобто обрано невірний спосіб захисту прав, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Проте із такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю не може погодитись з наступних підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Захист цивільних прав - це застосування компетентним органом передбачених законом способів захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права закону та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Суду завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, яку прагне досягнути позивач, звертаючись до суду.

Тобто, для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

У справі, яка переглядається, пред`явлений позов про звільнення спадкового майна з-під арешту ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що його батькові - спадкодавцю ОСОБА_2 на підставі договору міни квартири на пакет облігацій від 01 жовтня 2010 року належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 , проте через наявність обтяжень у вигляді арештів вказаної квартири він не має може реалізувати свої спадкові права шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 зазначено, що «вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна».

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року в справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) виснувала про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 прийняв у встановлений законом строк спадщину після смерті свого батька - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувшись 16 вересня 2021 року до приватного нотаріуса КМНО Теуту Є.П. із відповідною заявою.

Встановлено, що 17 вересня 2021 року цим приватним нотаріусом було проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору міни квартири на пакет облігацій від 01 жовтня 2010 року та свідоцтва про смерть від 13 липня 2021 року.

Вказаний договір міни, як і державна реєстрація права власності на спірну квартиру є чинними і не скасованими у встановленому законом порядку, у тому числі і за зустрічним позовом ТОВ «КУА «Таск-Інвест» в межах даної справи, в задоволенні якого судом першої інстанції було відмовлено (рішення в цій частині не оскаржується).

Зняття арештів із квартири АДРЕСА_1 , які були накладені в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, у якому стягувачем є ТОВ «КУА «Таск-Інвест», на підставі постанови приватного виконавця Чулієва А. А. про арешт майна боржника від 19 травня 2021 року, а також в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, у якому стягувачем є ПАТ «НТК «Електроприлад», на підставі постанови приватного виконавця Павлюка Н. В. про опис та арешт майна боржника від 14 червня 2021 року, необхідно позивачу виключно для завершення процедури оформлення своїх спадкових прав в нотаріальному порядку та отримання можливості щодо розпорядження нерухомим майном, яке він прийняв у спадщину.

Вищезазначене залишилося поза увагою суду першої інстанції, який зробив помилковий висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про звільнення спадкового майна з-під арешту, оскільки він не пред`явив вимог про визнання права власності на це нерухоме майно.

Згідно з усталеною судовою практикою за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Вказана правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду від 30 березня 2020 року у справі № 755/7103/18 (провадження № 61-13162св19).

За правилом частини першої статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказана норма не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2023 року у справі № 185/5260/20-ц та від 18 жовтня 2023 рокуу справі № 756/12321/21.

Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх постановах, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Позивач, звертаючись до суду з позовом, просив захистити його порушені спадкові права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у спосіб звільнення спадкового майна з-під арешту, що за встановлених обставин цієї справи є допустимим, ефективним та належним способом захисту порушеного права та/або інтересу спадкоємця, який очевидно відновить права ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 і задоволення цих позовних вимог не потребуватиме додаткових заходів судового втручання.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач обрав невірний спосіб захисту порушених прав, а саме з метою порушеного права спадкоємця не пред`явив позову до особи, в інтересах якої накладено арешт на майно, про визнання права власності на спадкове майно з одночасним зняттям із нього арешту.

Суд апеляційної інстанції враховує, що позивач дещо некоректно сформував позовні вимоги про зобов`язання зняти із квартири оспорювані арешти саме приватних виконавців, які не залучені до участі у справі в якості співвідповідачів, проте зазначена обставина не могла слугувати належною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Проте якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Згідно із частиною другою статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як визначено у частині другій статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Компанія «Рєвєрс» (боржника), ТОВ «КУА «Таск-Інвест» (стягувача), ПАТ «НТК «Електроприлад» (стягувача) та зняти арешти з квартири АДРЕСА_1 , які було накладено в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі постанови приватного виконавця Чулієва А. А. про арешт майна боржника від 19 травня 2021 року та в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 на підставі постанови приватного виконавця Павлюка Н. В. про опис та арешт майна боржника від 14 червня 2021 року.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про звільнення майна з-під арештуухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального й порушенням процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).

Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного з відповідачів стягуються документально підтвердженні судові витрати, понесені позивачем у межах даної справи, а саме 1 816,00 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 2 724,00 грн - за подання апеляційної скарги, а всього 4 540,00 грн судового збору, тобто по 1 513,33 грн з кожного.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 червня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рєвєрс», товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Таск-Інвест», публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електроприлад» про звільнення майна з-під арешту скасувати та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Зняти арешти з квартири АДРЕСА_1 , які було накладено в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 на підставі постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича про арешт майна боржника від 19 травня 2021 року (номер запису про обтяження: 44041573 від 19 травня 2021 року) та в межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 на підставі постанови приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Павлюка Назара Васильовича про опис та арешт майна боржника від 14 червня 2021 року (номер запису про обтяження: 44042978 від 06 липня 2021 року).

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Рєвєрс», товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Таск-Інвест», публічного акціонерного товариства «Науково-технічний комплекс «Електроприлад»на користь ОСОБА_1 по1 513,33 грн сплаченого судового збору з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 грудня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.О. Писана

Д.О. Таргоній