Справа №522/3440/25
Провадження №2-др/522/209/25
УХВАЛА

09 грудня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд міста Одеси у складі головуючої судді Косіциної В.В. розглянувши заяву представника ОСОБА_1 адвоката Попової Ірини Сергіївни про ухвалення додаткового рішення,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Корнік Дар`я Анатоліївна про стягнення грошових коштів у зв`язку з неналежним виконанням договору доручення.

Рішенням суду від 30 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

19 листопада 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява представника ОСОБА_1 адвоката Попової Ірини Сергіївни про ухвалення додаткового рішення, у якій заявниця просить стягнути з ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 27 500,00 гривень.

Ухвалою суду від 25 листопада 2025 року заяву повернуто без розгляду.

26 листопада 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси повторно надійшла заява представника ОСОБА_1 адвоката Попової Ірини Сергіївни про ухвалення додаткового рішення, у якій заявниця просить поновити строк на подання заяви про ухвалення додаткового рішення та ухвалити додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 27 500,00 гривень.

У період з 26 листопада 2025 року по 01 грудня 2025 року головуюча суддя Косіцина В.В. перебувала на лікарняному.

Згідно ч.3 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право ,не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3)судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Диспозиції статті вказує на два строки: до закінчення судових дебатів або протягом 5 днів після ухвалення рішення, за умови, що сторона до закінчення судових дебатів зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частини другої статті 127 ЦПК України).

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку, суд має враховувати, що оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі, а будь-які причини не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для його поновлення. Поновленню підлягає лише строк, який пропущений з об`єктивних і, які не залежали від волі та поведінки особи, причин. Якщо строк поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. У випадку, якщо суди обмежуються вказівкою на наявність «поважних причин» для поновлення пропущеного строку, вони не вказують чітких підстав такого поновлення.

При цьому, в заяві про ухвалення додаткового рішення заявником не ініціюється питання про поновлення процесуального строку.

Суд додатково зазначає, що постанові Верховного Суду від 26 липня 2023 року по справі №160/16902/20 зазначається про те, що передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати.

ОСОБА_1 у заяві по суті справи (відзиві) не вказав, що подання доказів на підтвердження витрат на правову допомогу відбудеться протягом 5 днів після ухвалення рішення.

В прохальній частині відзиву ОСОБА_1 не ініціював питання про стягнення з повивача витрат на професійну правничу допомогу.

Вказане питання не ініціювалося відповідачем під час розгляду справи.

За таких обставин, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Згідно з ч.2 ст.127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

У рішенні ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі № 3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими, може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності. У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати зловживань та ухилення від отримання інформації про рух справи.

ЄСПЛ зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення ЄСПЛ «Перетяка та Шереметьев проти України», заяви № 17160/06 та N 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, ЄСПЛ наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, необхідно тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення ЄСПЛ у справі «Brumarescu v. Romania» (Брумареску проти Румунії) від 28 листопада 1999 року, пункт 61).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russia» (Рябих проти Росії), пункт 52).

Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення ЄСПЛ у справах «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року та «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (стаття 44 ЦПК України).

У справах «Osman v. the United Kingdom» (Осман проти Сполученого королівства) та «Kreuz v. Poland» (Креуз проти Польщі) ЄСПЛ роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Як вже зазначено, докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Вступна та резолютивна частина рішення увалена 30 жовтня 2025 року.

Згідно ч.1 ст.123 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За таких обставин, строк для подання доказів на підтвердження понесених судових витрат розпочав обраховуватися 31 жовтня 2025 року, а останнім днем такого строку є 04 листопада 2025 року, що є робочим днем.

У заяві про ухвалення додаткового рішення заявник просить суд поновити процесуальний строк для подання заяви про ухвалення додаткового рішення.

Заява мотивована тим, що заява подана засобами поштового зв`язку 07.11.2025 року. Вказане підтверджується оригіналом фіскального чеку від 07.11.2025 року. Також вказує, що подання заяви відбулося 07.11.2025 року у зв`язку із перебуванням представника на лікарняному по догляду за дитиною.

Згідно медичного висновку від 29.10.2025 року №1111-8Е93-7ССС-8КК3, представниця відповідача перебувала на лікарняному у зв`язку із доглядом за хворобою у період з 29.10.2025 року по 31.10.2025 року.

Рішення суду (вступна та резолютивна частини) від 30.10.2025 року були доставлені до електронного кабінету представника відповідача 31.10.2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

При цьому, вперше заява про ухвалення додаткового рішення була подана засобами поштового зв`язку 07.11.2025 року, тобто, більш ніж через 5 днів з моменту доставлення до електронного кабінету вступної та резолютивної частини рішення та більш ніж через 5 днів з моменту закінчення у представника відповідача лікарняного.

При цьому, останній день строку для подання заяви був робочим днем.

Будь-які інші обставини, які б свідчили про поважність причин пропуску процесуального строку для подання заяви про ухвалення додаткового рішення заявником не наведено.

Відповідно до ч.2 ст.126 ЦПК України, документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Тому, враховуючи те, що підстави для розподілу судових витрат відсутні, оскільки, відповідачем не ініціювалося питання про розподіл судових витрат ні в заявах по суті справи ні в засіданнях по справі, беручи ту обставину, що заява про ухвалення додаткового рішення подана поза межами встановленого законом строку, а поважність причин пропуску такого строку доведена не була, суд доходить до висновку про наявність підстав для повернення заяви без розгляду.

Керуючись ст.ст.133, 137, 246, 270 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Попової Ірини Сергіївни про ухвалення додаткового рішення повернути без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом 15-ти днів.

Суддя Косіцина В.В.

09.12.25