ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 591/3807/22

провадження № 61-9835св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - Квартирно-експлуатаційний відділ міста Суми,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокатка Якименко Ольга Ігорівна, та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Турченко Сергій Петрович, на постанову Сумського апеляційного суду від 17 липня 2025 року у складі колегії суддів Криворотенка В. І., Рунова В. Ю., Філонової Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

26 серпня 2022 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Суми (далі - КЕВ міста Суми) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування службовою квартирою, виселення без надання іншого житлового приміщення.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що ОСОБА_3 із сім`єю у складі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на підставі укладеного з ІНФОРМАЦІЯ_1 договору найму за ордером від 04 квітня 2016 року № 1646 надано у користування службове приміщення - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана службова квартира належить до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України та обліковується на балансі КЕВ міста Суми.

18 грудня 2017 року ОСОБА_3 вибув зі списків військової частини для проходження служби в іншому гарнізоні, був виключений зі списків особового складу військової частини та знятий з обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов у зв`язку із переведенням до іншого гарнізону.

Отже, проживання у спірній квартирі відповідачів порушує право користування та розпорядження майном Міністерства оборони України.

Просив визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування службовим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , та виселити їх без надання іншого житла.

30 серпня 2022 року КЕВ міста Суми звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування службовою квартирою, та зобов`язання її звільнити.

Позов обґрунтовано аналогічними обставинами, що і позов, пред`явлений до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Крім того, позивач посилався на те, що військовослужбовець ОСОБА_3 в наданій йому службовій квартирі не зареєстрований, місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідно до інформації ІНФОРМАЦІЯ_2 18 грудня 2017 року ОСОБА_3 вибув зі списків частини для проходження служби в іншому гарнізоні. Однак службову квартиру за вказаною адресою не звільнив.

Просив визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування службовим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати його звільнити займане службове житло.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Зарічний районний суд м. Суми ухвалою від 30 листопада 2022 року об`єднав справу за позовом КЕВ міста Суми до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право на користування службовим приміщенням, та зобов`язання його звільнити займане службове житло із справою за позовом КЕВ міста Суми до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання такими, що втратили право на користування службовим приміщенням, та виселення, присвоївши справі № 591/3807/22.

Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 06 вересня 2024 року у задоволенні позовів КЕВ міста Суми відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачі дійсно користуються службовою квартирою, у якій також проживає та зареєстрована малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є дочкою ОСОБА_1 .

Іншого житла відповідачі не мають, а тому виселення у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися із врахуванням порушення їх прав на житло, унаслідок яких відповідачі можуть втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченками.

Виселення особи із житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті, якої місцевий суд не встановив.

В апеляційній скарзі на рішення місцевого суду позивач, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що спірна двокімнатна квартира є відомчою та була надана ОСОБА_3 як службове житло, проте він у квартирі не був зареєстрований.

Натомість у квартирі відповідача зареєстровані ОСОБА_1 , з якою шлюб було розірвано рішенням суду від 25 вересня 2020 року, а також падчерка відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Крім того, з 21 жовтня 2022 року ОСОБА_1 зареєструвала у квартирі свою малолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка не є дочкою відповідача.

КЕВ міста Суми вважає доводи представника відповідачів про проведений капітальний ремонт квартири такими, що не підтверджені належними доказами.

З огляду на те, що ОСОБА_3 не набув обов`язкового десятирічного стажу служби для збереження за ним житла, у квартирі не зареєстрований та вибув зі списків військової частини, а відповідачки жодного стосунку до військової служби не мають, тому суд дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позовів.

Сумський апеляційний суд постановою від 17 липня 2025 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 вересня 2024 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов КЕВ міста Суми до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнив.

Визнав ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування службовою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та виселив їх зі службової квартири без надання іншого житла.

Стягнув із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь КЕВ міста Суми судовий збір за подання позову у розмірі 1 240,50 грн з кожної.

Позов КЕВ міста Суми до ОСОБА_3 задовольнив.

Визнав ОСОБА_3 таким, що втратив право користування службовою квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язав його звільнити службову квартиру.

Стягнув з ОСОБА_3 на користь КЕВ міста Суми 2 481,00 грн судового збору за подання позову.

Стягнув з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь КЕВ міста Суми судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 992,40 грн з кожного.

Постанову мотивовано тим, що військовослужбовець ОСОБА_3 в наданій йому службовій квартирі не зареєстрований, з 18 грудня 2017 року вибув зі списків частини для проходження служби в іншому гарнізоні, однак службову квартиру не вивільнив.

Наслідком настання юридичного факту, пов`язаного із вибуттям ОСОБА_5 на службу до іншого гарнізону, є втрата ним права на користування службовою квартирою, яке є похідним для прав інших співмешканців, які набувають право лише тимчасово користуватись службовим житлом та лише на час, коли військовослужбовець має право користуватись таким житлом.

Апеляційний суд застосував положення Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380 (далі - Інструкція № 380), якими передбачено підстави виселення військовослужбовців, членів їх сімей та колишніх членів сімей.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми 25 вересня 2020 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. Доказів, які б підтверджували реальне проживання відповідачів у спірній квартирі, суду не надано, факту спільного проживання відповідачів після розірвання шлюбу у судовому порядку також не встановлено.

Реєстрація відповідачкою ОСОБА_1 малолітньої дитини, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьком якої не є ОСОБА_3 , відбулась вже під час розгляду цієї справи 21 жовтня 2022 року. Цю обставину суд пов`язує з розглядом цієї справи. Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю суду не надано, як і не надано доказів набуття ОСОБА_3 після розірвання шлюбу батьківських прав і обов`язків стосовно дітей ОСОБА_1 .

Апеляційний суд послався на те, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету - захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житла у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, пункт 71).

Апеляційний суд також відхилив заяву представника ОСОБА_1 адвоката Грищенка Д. М. про долучення до матеріалів справи довідок про проходження військової служби ОСОБА_1 , оскільки надані докази подані з порушенням вимог частини третьої статті 367 ЦПК України. Крім того, такі докази не існували на час розгляду справи місцевим судом з огляду на дату їх видання.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокатка Якименко О. І., просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 і залишити в силі рішення суду першої інстанції в цій частині, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 761/4826/15-ц, 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 683/1417/19, від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18, від 12 жовтня 2020 року у справі № 686/2762/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 797/2-1006/211, від 19 серпня 2021 року у справі № 910/12487/18, від 22 вересня 2022 року у справі № 924/1146/21, від 06 жовтня 2022 року у справі № 922/2013/21, від 17 листопада 2022 року у справі № 904/7841/21, від 16 червня 2023 року у справі № 761/3955/20, від 24 січня 2024 року у справі № 758/1834/21, від 28 лютого 2024 року у справі № 627/907/21, від 20 березня 2024 року у справі № 369/15318/20.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що на час вирішення спору право відповідачів на користування спірною квартирою з будь-яких підстав (незаконне вселення, утрата права у зв`язку з непроживанням тощо) незаконним не визнано.

Позбавлення наданого житла є невиправданим втручанням у приватну сферу відповідачів, порушенням права на повагу до приватного та сімейного життя і не відповідає принципу пропорційності та легітимній меті.

Позбавлення відповідачів, які не мають іншого житла, права на житло покладає на них надмірний тягар.

Апеляційний суд також не урахував практику ЄСПЛ у справах про позбавлення особи права на житло, зокрема рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03).

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Турченко С. П., просять скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявниці підставою касаційного оскарження судового рішення зазначають:

пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного:

у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 493/1942/15-ц, щодо поняття одинокої особи у розумінні статті 125 ЖК України;

у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 761/4826/15-ц, про те, що сам факт непроживання чоловіка відповідачки (якому було надано службове житлове приміщення для вселення) у спірному житловому приміщенні не є безумовною підставою для виселення членів його сім`ї, зокрема і колишньої дружини;

у постанові Верховного Суду від 19 січня 2024 року у справі № 502/386/18, щодо відсутності підстав для визнання військовослужбовця та членів його сім`ї такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі переміщення військовослужбовця по службі в іншу місцевість та незабезпечення його іншим житловим приміщенням;

пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункту 22 розділу VI Інструкції № 380, якщо після вселення особи як члена сім`ї військовослужбовця та вибуття військовослужбовця до іншого гарнізону, така особа сама набуває статусу військовослужбовця і має право на переоформлення цього службового приміщення у своє користування;

пункт 4 частини четвертої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме:

апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази, зокрема, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю, яка самостійно виховує двох дітей: відповідачку ОСОБА_2 , яка після досягнення повноліття продовжує навчатися, і малолітню ОСОБА_4 , та не взяв до уваги відсутність у позивача належних доказів розпорядження спірною квартирою;

апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання про долучення доказів, а саме довідок про проходження служби ОСОБА_1 (пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

Відзив ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на касаційну скаргу ОСОБА_3 обґрунтовано тим, що постанова апеляційного суду є незаконною, а касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

14 серпня 2025 року до Верховного Суду надійшло клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про приєднання доказів до матеріалів справи.

Відзив КЕВ міста Суми на касаційну скаргу ОСОБА_3 мотивовано тим, що за встановлених обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про позбавлення відповідача права на користування службовим житлом, що не становить непропорційного втручання у його право на житло.

У запереченнях, поданих 12 вересня 2025 року, КЕВ міста Суми просив касаційний суд відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про приєднання доказів до матеріалів справи.

Відзив КЕВ міста Суми на касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 мотивовано тим, що за встановлених обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову до відповідачок, оскільки спірне житло є службовим, шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 розірвано, а виселення є необхідним у демократичному суспільстві та не становить непропорційного втручання у їх право на житло.

Рух справи в суді касаційної інстанції

У липні 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокатка Якименко О. І., на постанову Сумського апеляційного суду від 17 липня 2025 року.

У серпні 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Турченко С. П., на постанову Сумського апеляційного суду від 17 липня 2025 року.

Верховний Суд ухвалою від 06 серпня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокатка Якименко О. І., у справі та витребував матеріали справи.

Верховний Суд ухвалою від 28 серпня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Турченко С. П., у справі.

У серпні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 13 листопада 2025 року призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, що встановили суди

Власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 88,61 кв. м, житловою площею 44,6 кв. м, є держава в особі Міністерства оборони України.

Рішенням комісії з контролю за розподілом житла у гарнізонах Збройних Сил України від 14 січня 2016 року № 8 вказану квартиру розподілено як службову (без зняття з квартирного обліку) ОСОБА_3 . Йому було видано ордер від 04 квітня 2016 року № 1646 на вселення у квартиру на трьох осіб: ОСОБА_3 , дружини ОСОБА_1 , дитини ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є падчеркою ОСОБА_3 .

З 21 жовтня 2022 року ОСОБА_1 зареєструвала у квартирі свою малолітню дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ОСОБА_3 в спірній квартирі не зареєстрований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 вересня 2020 року у справі № 591/1445/20 розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою про проходження військової служби від 27 вересня 2022 року ОСОБА_3 є полковником та головним спеціалістом відділу фінансового забезпечення фінансово-економічного управління військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), має 27 років вислуги військової служби.

Відповідно до довідки від 08 жовтня 2022 року № 313/8/6285 ОСОБА_3 під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 службовим житловим фондом не забезпечувався у зв`язку з відсутністю в частині житлового фонду для проживання військовослужбовців та членів їх сімей.

Рішенням Виконавчого комітету Сумської міської ради від 16 лютого 2016 року № 87 спірну квартиру включено в число службових жилих приміщень, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Суми є балансоутримувачем квартири.

Згідно з довідкою ТОВ «Охоронна фірма «АЛЬФА-Л» від 16 березня 2023 року № 14 спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 охороняється товариством з 14 червня 2019 року, право на постановку / зняття квартири на / з охорони мають ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_7 , які систематично ставлять квартиру під охорону та знімають з охорони під своїми іменами.

За повідомленням військової частини НОМЕР_1 від 25 лютого 2023 року № 313/91180 ОСОБА_3 не забезпечувався житлом та компенсацію за найм (піднайм) житла не отримує.

Відповідно до довідки від 04 грудня 2023 року № 517/6.1-787 про перебування на обліку, виданої Київським квартирно-експлуатаційним управлінням, ОСОБА_3 під час проходження служби у гарнізоні м. Києва військової частини НОМЕР_1 перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов з 13 листопада 2009 року до цього часу.

Згідно з витягом з наказу від 24 січня 2023 року № 21 командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 вважається таким, що вибув у відрядження до ОКП ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » з 27 січня 2023 року.

Відповідно до витягу з наказу від 05 серпня 2023 року № 188 командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 вважається таким, що вибув у відрядження до ОКП ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » з 07 серпня 2023 року.

Згідно з витягом з наказу від 03 жовтня 2023 року № 238 командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 вважається таким, що вибув у відрядження до ОКП ОТУ «Суми» з 04 жовтня 2023 року.

Відповідно до довідки від 14 грудня 2023 року № 2 ОСББ «Сонячна брама 10» ОСОБА_3 проживає за адресою розташування спірної квартири з ОСОБА_1 та її дочками ОСОБА_2 і ОСОБА_4 .

Згідно з довідкою від 16 квітня 2024 року № 3 ОСОБА_2 навчається в університеті імені ОСОБА_8 (група № 232), але в гуртожитку університету не проживає і не зареєстрована.

Свідок ОСОБА_9 , яка склала акти про встановлення факту проживання військовослужбовців у спірній квартирі, пояснила суду, що двері мешканці спірної квартири не відчинили, фактично акти підтверджують тільки факт відсутності в квартирі мешканців на момент прибуття комісії.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичнихосіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 10 ЦПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У частині першій статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 326 ЦК України передбачено, що у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Тлумачення змісту наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у державній власності, організація, що здійснює право власності від імені та в інтересах держави, має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_3 .

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3 , позивач зазначав, що відповідач є таким, що втратив право користування службовим житловим приміщенням, оскільки вибув зі списків частини для проходження служби в іншому гарнізоні,тому підлягає визнанню таким, що втратив право користування службовим приміщенням.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

За правилами частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).

Згідно з частиною першою статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Аналіз змісту статті 116 ЖК України вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливо лише у разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку (постанова Верховного Суду від 02 квітня 2025 року у справі № 607/19247/21 (провадження № 61-8714св24)).

У частині першій статті 122 ЖК України зазначено, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Згідно зі статтею 123 ЖК України порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу.

У статті 125 ЖК України визначено перелік осіб, які не можуть бути виселені зі службового житла у випадках, передбачених статтею 124 цього Кодексу, без надання іншого жилого приміщення. Зокрема, не може бути виселено сім`ї військовослужбовців; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до абзацу першого пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абзацами третім, четвертим пункту 3 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі - Порядок № 1081), забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання провадиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла. Житлові приміщення надаються військовослужбовцям у межах норм, встановлених законодавством.

У пункті 20 Порядку № 1081 передбачено, що військовослужбовець та члени його сім`ї зобов`язані вивільнити займане ними службове житлове приміщення у разі одержання або придбання житла для постійного проживання.

Системний аналіз положень Порядку № 1081 дає підстави стверджувати, що у військовослужбовця та членів його сім`ї обов`язок звільнити службове житлове приміщення виникає у разі забезпечення їх житлом для постійного проживання. В іншому випадку військовослужбовці та члени їх сімей підлягають виселенню з підстав, установлених законом.

За змістом статей 48, 118, 119, 124 125 ЖК України, статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» заборона виселення поширюється на військовослужбовців, звільнених з військової служби і не забезпечених житлом для постійного проживання у межах норми.

У справі, що переглядається, встановлено, що спірну квартиру рішенням комісії з контролю за розподілом житла у гарнізонах Збройних Сил України від 14 січня 2016 року № 8 було розподілено як службову (без зняття з квартирного обліку) ОСОБА_3 . Ця квартира належить до відомчого житлового фонду Міністерства оборони України та обліковується за позивачем.

Військовослужбовець ОСОБА_3 у спірній службовій квартирі не зареєстрований, з 18 грудня 2017 року вибув зі списків частини для проходження служби в іншому гарнізоні, однак службову квартиру не вивільнив.

Згідно з матеріалами справи ОСОБА_3 є полковником та головним спеціалістом відділу фінансового забезпечення фінансово-економічного управління військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), наразі постійно перебуває у службових відрядження, зокрема до Сумської області, службовим житлом за місцем проходження служби чи постійним житлом не забезпечений, перебуває на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.

У постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 465/7432/16-ц (провадження № 61-12546св21) зроблено висновок: «Апеляційний суд, встановивши наявність визначених статтею 125 ЖК Української РСР виключень можливості виселення осіб зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, врахувавши надзвичайну тривалість зв`язку відповідачів зі спірним приміщенням як єдиним їх житлом, з огляду на повернення ОСОБА_1 після звільнення у запас до міста Львова та подальше перебування його на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_7 , оцінивши в контексті положень статті 8 Конвенції пропорційність можливого виселення відповідачів відповідній легітимній меті, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову про виселення із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення».

У постанові Верховного Суду від 19 січня 2024 року у справі № 502/386/18 (провадження № 61-8602св23) касаційний суд погодився з висновками апеляційного суду про відмову у позові про виселення військовослужбовця, що вибув для подальшого проходження військової служби до іншої військової частини, з урахуванням того, що загальна військова вислуга відповідача становила 24 роки та за місцем проходження служби службовою або постійною житловою площею не забезпечувався.

У справі, що переглядається, апеляційний суд, визнавши ОСОБА_3 таким, що втратив право користування службовою квартирою, та зобов`язавши його звільнити цю квартиру, керувався лише фактом вибуття ОСОБА_5 на службу до іншого гарнізону та реєстрацією його місця проживання / перебування у місті Києві.

Водночас суд першої інстанції урахував, що ОСОБА_3 має 27 років вислуги військової служби, службовим житловим фондом за місцем служби чи постійним житлом не забезпечувався, продовжує перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, тому втручання держави у використання ним прав, зазначених у пункті 1 статті 8 Конвенції, не є виправданим.

Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Гарантії, визначені у статті 125 ЖК України, не передбачають виселення військовослужбовця без надання іншого житлового приміщення (постанова Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 369/15318/20, на яку посилається ОСОБА_3 у касаційній скарзі).

Не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім`ї військовослужбовців, які перебували на військовій службі не менш як десять років (постанови Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/11474/17 (провадження № 61-10088св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 583/3467/18 (провадження № 61-17722св19)).

Оскільки ОСОБА_3 має більше десяти років безперервного військового стажу (без пільгових), то, як правильно виснував суд першої інстанції, на відповідача поширюються вказані положення статті 125 ЖК України.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 за місцем проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 житлом не забезпечувався та компенсації за найм (піднайм) житла не отримує.

Крім того, саме собою вибуття до іншого місця служби, на що помилково посилався апеляційний суд, та реєстрація ОСОБА_3 як військовослужбовця за місцем проходження служби за адресою військової частини ( АДРЕСА_2 ), що не є гуртожитком чи іншим житловим приміщенням, не є підставою для його виселення із службового житла за відсутності доказів наявності іншого постійного або службового житла.

Колегія суддів також зазначає, що оскільки позивач обґрунтовує підстави позову переміщенням ОСОБА_3 на службу в іншу місцевість у 2017 році, що відбулося до набрання законної сили Інструкцією № 380, а на час розгляду справи відповідач не отримав іншого службового чи постійного житла за місцем служби, перебуває у службових відрядження, зокрема до Сумської області, то Інструкція № 380, на яку, зокрема, апеляційний суд посилався, мотивуючи підстави для виселення відповідача, не є застосовною до спірних правовідносин за позовом щодо виселення ОСОБА_3 .

З урахуванням того, що суд першої інстанції з`ясував усі обставини справи та належно оцінив докази за позовом, пред`явленим до ОСОБА_3 , правильно виснувавши про відсутність підстав для позбавлення його права користування спірною квартирою, оскаржувана постанова в цій частині підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в цій частині в силі.

Щодо розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , позивач зазначав, що відповідачки є такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням, та підлягають виселенню, оскільки ОСОБА_3 вибув зі списків частини для проходження служби в іншому гарнізоні, а їх права є похідними від прав наймача.

Обставинами, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, також було те, що під час перевірок цільового використання службової квартири встановлено, що відповідачки не проживають у спірному житловому приміщенні.

Крім того, КЕВ міста Суми посилався на те, що 25 вересня 2020 року рішенням суду шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 розірвано, тому всі правові підстави для подальшого проживання у спірній квартирі колишньої дружини ОСОБА_3 та дочки ОСОБА_1 . ОСОБА_2 , яка не є дочкою ОСОБА_3 , відпали.

За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

ЄСПЛ констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем» (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», заява № 30856/03, пункт 40).

Суди встановили, що згідно з ордером від 04 квітня 2016року № 1646 спірну квартиру на підставі укладеного з ІНФОРМАЦІЯ_1 договору найму надано у користування ОСОБА_3 із сім`єю у складі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 25 вересня 2020 року у справі № 591/1445/20 розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Відповідачки надали до суду першої інстанції докази постійного фактичного проживання у спірній квартирі.

Задовольняючи позов про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування службовою квартирою, та їх виселення без надання іншого житла, апеляційний суд зазначив, що їх права є похідними від прав ОСОБА_3 , який за висновком апеляційного суду втратив право користуватись спірною квартирою, тому виснував про задоволення позову, пред`явленого і до ОСОБА_1 , і до ОСОБА_2 .

Крім того, апеляційний суд, відмовляючи у позові,урахував, що не встановлено обставин того, що ОСОБА_1 є одинокою матір`ю з неповнолітньою дитиною, яка проживає разом з нею, що виключає застосування винятку, передбаченого статтею 125 ЖК України.

Водночас суд першої інстанції, урахувавши встановлені обставини справи, приписи Інструкції № 380 та статті 125 ЖК України, оцінивши у контексті положень статті 8 Конвенції пропорційність можливого виселення, зокрема відповідачок, зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, та відповідність такого виселення легітимній меті, вважав, що підстав для задоволення позову немає.

Касаційний суд вважає наведені висновки суду першої інстанції такими, що сформовані за належного встановлення усіх обставин справи та дослідження доказів з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з частинами першою, другою статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

За змістом статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Право користування службовим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи (постанови Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 761/21838/16-ц, від 20 жовтня 2021 року у справі № 154/127/21).

Суд першої інстанції, урахувавши обставини справи та проаналізувавши доводи позову КЕВ міста Суми у частині виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відповідно до положень ЖК України, Конвенції та відповідної практики ЄСПЛ, установив, що їх виселення буде непропорційним та не відповідатиме легітимній меті.

Апеляційний суд в оскаржуваній постанові, зокрема, посилався на положення Інструкції № 380, яка підлягає застосуванню в частині позову, пред`явленого до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Згідно з абзацом четвертим пункту 25 розділу IV Інструкції № 380 підлягають виселенню зі службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення колишні члени сім`ї військовослужбовця, які залишилися проживати в ньому після розірвання шлюбу (у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу).

Верховний Суд зазначає, що вказане положення пункту 25 Інструкції № 380 підлягає застосуванню у спірних правовідносинах за позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , оскільки статус колишніх членів сім`ї військовослужбовця було набуто 25 вересня 2020 року після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що також заявлено підставою для виселення заявниць.

Водночас той факт, що абзац четвертий пункту 25 розділу IV Інструкції № 380 передбачає, що підлягають виселенню із службового жилого приміщення (зі службової жилої площі) без надання іншого жилого приміщення «колишні члени сім`ї військовослужбовця, які залишилися проживати у ньому після розірвання шлюбу (у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу)», не може бути беззаперечним аргументом на користь припинення права на повагу до житла цих членів сім`ї у формі такого втручання держави, як визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 761/4826/15-ц (провадження № 61-5868св19), на яку посилаються заявниці у касаційній скарзі, від 20 жовтня 2021 року у справі № 154/127/21 (провадження № 61-9859св21), від 10 березня 2025 року у справі № 359/10101/20 (провадження № 61-9577св23)

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України).

Верховний Суд зазначає, що оскаржувана постанова не містить достатньої аргументації в частині оцінки пропорційності втручання у право ОСОБА_1 на житло, та взагалі не містить такої аргументації у частині позову, пред`явленого до повнолітньої ОСОБА_2 , водночас суд першої інстанції оцінив, чивідповідатиме виселення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зі спірної службової квартири без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у пункті другому статті 8 Конвенції, та виснував, що виселення відповідачок буде надмірним втручанням у їх права, необхідність якого у демократичному суспільстві позивач не довів.

У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 761/4826/15-ц, на яку посилаються заявниці, суди, зокрема, виснували про те, що відповідачка набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї свого чоловіка. Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт непроживання чоловіка відповідача у спірному приміщенні не є безумовною підставою для виселення членів його сім`ї, у тому числі і колишніх. Хоча відповідачка втратила право на користування службовим приміщенням у зв`язку з розірванням шлюбу з військовослужбовцем, членом сім`ї якого вона була, проте пропорційність її виселення без надання іншого житлового приміщення суди першої й апеляційної інстанцій не встановили.

ЄСПЛ у рішенні від 17 травня 2018 року у справі «Sadovyakv. Ukraine» (заява № 17365/14, пункти 32-35) зазначив, що коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; те, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами, те, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам собою є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звернув увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі був готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу були відхилені. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знайшов підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, суд дійшов висновку, що було порушення статті 8 Конвенції.

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 вселилися до спірної квартири на підставі спеціального ордера, що позивач не оспорює.

Отже, відповідачки набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набули охоронюване законом право на мирне володіння та користування майном як члени сім`ї військовослужбовця.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з 2016 року продовжують користуватися службовою квартирою, у якій також зареєстрована малолітня ОСОБА_4 .

У матеріалах справи відсутні докази наявності у ОСОБА_1 і ОСОБА_2 іншого житла на час подання позову про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та виселення, а також належні докази на спростування фактичного проживання відповідачок у спірній квартирі.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що відповідачки мають достатні та триваючі зв`язки зі спірною службовою квартирою, яка є їх житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Позивач, діючи з метою задоволення інтересів військовослужбовців і членів їх сімей, які мають право бути забезпеченими службовими житловими приміщеннями, не довів пропорційності цій меті виселення без надання іншого житлового приміщення відповідачок як колишніх членів сім`ї військовослужбовця, наявність в яких іншого житла суди не встановили.

Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), Верховний Суд погоджується з доводами відповідачок про обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного Верховний Суд зазначає, що апеляційний суд не дотримався вимог щодо всебічності та повноти з`ясування обставин справи й оцінки доказів, водночас суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові, пред`явленому до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Тому оскаржувана постанова в частині вирішення позову до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 також підлягає скасуванню із залишенням у цій частині рішення місцевого суду в силі.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункту 22 розділу VI Інструкції № 380, якщо після вселення особи як члена сім`ї військовослужбовця та вибуття військовослужбовця до іншого гарнізону така особа сама набуває статусу військовослужбовця і має право на переоформлення цього службового приміщення у своє користування, оскільки у цій справі не вирішується питання за наслідками переоформлення прав на спірну квартиру на ОСОБА_1 , на такі обставини ОСОБА_1 у судах попередніх інстанцій не посилалась, тому немає підстав для формування висновку з окреслених причин.

З огляду на наведене касаційний суд також відхиляє посилання заявниць на необґрунтовану відмову у прийнятті нових доказів на підтвердження статусу ОСОБА_1 як військовослужбовця, оскільки ці докази не стосуються предмета позову та, крім того, подані з порушення строків, без належного обґрунтування поважності їх неподання в суді першої інстанції.

Стосовно клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Турченко С. П., від 14 серпня 2025 рокупро долучення доказів до матеріалів справи у суді касаційної інстанції, то за змістом частини першої статті 400 ЦПК України у Верховного Суду немає правових підстав для прийняття нових письмових доказів та долучення їх до матеріалів цивільної справи на стадії перегляду справи в касаційному порядку.

З огляду на вказане клопотання про долучення доказів необхідно повернути без розгляду.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Установивши, що апеляційний суд скасував судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до вимог статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Турченко Сергій Петрович,про долучення доказів повернути без розгляду.

Касаційні скарги ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокатка Якименко Ольга Ігорівна, та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Турченко Сергій Петрович, задовольнити.

Постанову Сумського апеляційного суду від 17 липня 2025 року скасувати, рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 вересня 2024 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік