Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" грудня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретаря - Гречаної Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 , через представника - адвоката Балу Юлію Сергіївну, з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Вимоги позову обґрунтовані тим, що позивач з 18 грудня 1979 року по теперішній день має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з позивачем в квартирі зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 (Відповідач), та ОСОБА_5 . 4 квітня 1973 року ОСОБА_3 отримала ордер №204467 на житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , в подальшому вони були зняті з реєстрації. Проте, ОСОБА_2 не проживає за зареєстрованим місцем проживання з 28 жовтня 2019 року по теперішній час, оскільки 28 жовтня 2019 року разом зі своїми неповнолітніми дітьми - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виїхала на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки. Позивач не бажає оплачувати комунальні платежі за Відповідача, оскільки остання не проживає в квартирі. Так, ОСОБА_1 моє скрутне матеріальне становище, тому як може намагається зберегти та заощадити свої грошові кошти, а наявність реєстрації Відповідача в даній квартирі, змушує Позивача сплачувати за неї та не має можливості отримати субсидію в той час, коли ОСОБА_2 не користується та не проживає в квартирі вже понад рік. Оскільки Відповідач у спірній квартирі не проживає більше року, не оплачує за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири, та не приймає участь у спільному побуті, позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2025 року відкрито провадження в даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Позивач в судове засідання не з`явилась, представник позивача подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити за відсутності позивача та її представника, позовну заяву задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, подала до суду через систему «Електронний суд» заяву про визнання позову, в якій підтвердила, що з жовтня 2019 року не проживає в спірній квартирі та просила прийняти заяву про визнання позову, позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки (частина друга статті 64 ЖК Української РСР).

Відповідно до ч. 2 ст. 65 ЖК Української РСР, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У статті 379 ЦК України зазначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Судом установлено, 04 квітня 1973 року ОСОБА_3 на сім`ю з чотирьох осіб видано ордер №204467 на право зайняття трьох кімнат житловою площею 42,80 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 . Ордер виданий на підставі рішення виконкому Печерської Ради від 26 березня 1973 року №170322.

Згідно довідки Форма №3-А №363 від 07.09.2016 в квартирі за вищевказаною адресою були зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про смерть.

З витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб убачається, що в житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 24 червня 2025 року зареєстровано три особи.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована за спірною адресою з 18 грудня 1979 року, що відображено в копії паспорту громадянина України.

Як убачається з інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання/перебування фізичних осіб, за адресою: АДРЕСА_2 задеклароване/зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 15 січня 1985 року по теперішній час.

В наявному в матеріалах справи Акті, складеному сусідами: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 відображено не проживання ОСОБА_2 в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 з 2019 року.

Відповідач у поданій до суду заяв визнала факт її не проживання в спірній квартирі з жовтня 2019 року та не заперечувала проти задоволення позову.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення позову.

За змістом ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Позивач не ставить вимоги про стягнення з відповідача сплаченого судового збору.

На підставі викладеного та керуючись статтями 9, 71, 72 ЖК Української РСР, статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 209, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: