РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Рядчої Т.І.,

при секретарі Рожок О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» про захист прав споживача,

встановив:

В грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зазначеним позовом до Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль», посилаючись на те, що з 07.02.2001 року її квартира АДРЕСА_1 відключена від централізованого опалення, послуги за яке надавалися АТ «Херсонська теплоелектроцентраль». Проте, на її адресу щомісячно надходять рахунки з вимогою оплати послуг відповідача в сумі 859,95 грн, сума заборгованості за які утворилася в 2000-2001 року, а відповідач на її звернення відмовляється від списання даної заборгованості. казувала, що дана сума заборгованості залишилася несплаченою при процедурі відключення її квартири від мережі централізованого опалення, вважає, що у відповідача відсутнє право вимоги стягнення заборгованості, що виникла до 2001 року. Така заборгованість є безнадійною дебіторською заборгованістю, яка відповідно до п. 4 «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08.10.1999 року № 237 підлягає списанню. Позивачка вважає, що відповідач, зобов`язуючи її оплатити послуги на оплату теплової енергії, порушує її права як споживача. Наявність неправомірно нарахованої заборгованості впливає на втрату права споживача на оформлення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Позивачка зазначає, що виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства, особовий рахунок, відкритий на ім`я позивача, є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій і списання з нього заборгованості є правом кредитора, а його відмова це зробити, є надуманою.

Стверджувала, що вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням скасувати нараховану їй заборгованість, але останній їй відмовляє.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд зобов`язати АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» скасувати та списати з особового рахунку за адресою: АДРЕСА_2 безнадійну дебіторську заборгованість за споживання теплової енергії в сумі 859,95 грн.

Ухвалою суду від 05.01.2022 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала повноваження представнику, надала до суду заяву про слухання справи у її відсутності, на позові наполягала.

Представник відповідача надав в судове засідання заяву про слухання справи у його відсутності, просив у позові відмовити.

29.08.2025 року представник відповідача надав відзив на позов, в обґрунтування якого зазначив, що зобов`язання АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» щодо списання заборгованості за оплату послуг з теплопостачання, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту. Крім того, чинним законодавством не встановлено процедури визнання боргу за житлово-комунальні послуги безнадійними та не визначено механізму його списання, а тому така заборгованість зазначається в довідках про стан заборгованості. Посилаючись на вказані обставини, представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю та не доказаністю, у випадку, якщо суд прийде до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог, просив застосувати строк позовної давності до вимог позивачки.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Частиною 1статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частин 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав, визначений статтею 16 ЦК України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановлено, що будинок за адресою: АДРЕСА_3 обладнаний системою централізованого опалення.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та гарячої води.

АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» є юридичною особою та діє на підставі Статуту, що підтверджується детальною інформацією про юридичну особу.

Встановлено, що АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» є виробником та постачає теплову енергію на межу балансової приналежності магістральних і внутрішньобудинкових мереж-точку розподілу та не має повноважень для втручання в роботу внутрішньобудинкових мереж будинку, а також не несе відповідальність за розподіл теплової енергії по внутрішньобудинковим мережам будинку.

Згідно відповіді на адвокатський запит представника позивача Гейко О.В. від 14.12.2021 року АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» зазначено, що абонент ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , відключена від мереж централізованого опалення, але має заборгованість в сумі 929,63 грн, з яких 859,95 грн. стала заборгованість, яка залишилася несплаченою при процедурі відключення від мереж централізованого опалення, а 69,66 грн. сума нарахована за транспортування.

Позивачка не отримує послуг за централізоване опалення, бо з 2001 року відключена від централізованої мережі опалення, що не оспорюється відповідачем.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_1 до АТ «Херсонська теплоелектроцентраль» в період з 2000 року по 2001 рік з приводу не надання відповідачем належних послуг.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що нарахована відповідачем за період з 2000 року по 2001 рік заборгованість по оплаті за теплопостачання у сумі 859,95 грн. є безнадійною дебіторською заборгованістю, тому вказану заборгованість слід скасувати.

Відповідно до статті 8 Закону України від 16 липня 1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (із змінами та доповненнями) бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства.

За змістом статті 9 вказаного цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з пунктом14.1.11а) статті14 Податкового кодексу України визначено термін «безнадійна заборгованість» - це заборгованість за зобов`язаннями щодо яких минув строк позовної давності.

Наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року №237, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 жовтня 1999 року за №725/4018, затверджено Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «дебіторська заборгованість» (з наступними змінами і доповненнями), яке визначає методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про дебіторську заборгованість та її розкриття у фінансовій звітності.

У пункті 4 вказаного Положення визначено поняття безнадійної дебіторської заборгованості як поточної дебіторської заборгованості, щодо якої існує впевненість про її неповернення боржником або за якою минув строк позовної давності.

Відповідно до пункту 11 Положення виключення безнадійної дебіторської заборгованості з активів здійснюється з одночасним зменшенням величини резерву сумнівних боргів. У разі недостатності суми нарахованого резерву сумнівних боргів безнадійна дебіторська заборгованість списується з активів на інші операційні витрати. Сума відшкодування раніше списаної безнадійної дебіторської заборгованості включається до складу інших операційних доходів боржником або за якою минув строк позовної давності.

Відповідно до Інструкції з обліку коштів, розрахунків та інших активів бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 26 грудня 2003 року №242та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 23 січня 2004 року за №106/8705, безнадійна дебіторська заборгованість - поточна дебіторська заборгованість, щодо якої є впевненість про неповернення її боржником або за якою строк позовної давності минув.

Враховуючи зазначене, прострочена дебіторська заборгованість є безнадійною у випадках: коли прострочена дебіторська заборгованість обліковується за суб`єктами господарювання, які ліквідовані без правонаступників та виключені з Єдиного державного реєстру підприємств, організацій та установ: коли установами вжито всіх заходів по проведенню претензійно-позовної роботи, інших заходів щодо стягнення заборгованості відповідно до чинного законодавства.

Списання сум дебіторської заборгованості здійснюється відповідно до Інструкції про кореспонденцію субрахунків бухгалтерського обліку для відображення основних господарських операцій бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 10 липня 2000 року №61та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 14 серпня 2000 року за №497/4718.

Таким чином, виходячи із розуміння Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Податкового кодексу України та Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08 жовтня 1999 року №237, виключення з активів підприємства (списання) безнадійної дебіторської заборгованості, в тому числі за якою минув строк позовної давності, є господарською діяльністю підприємства.

Отже, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що особовий рахунок, відкритий на ім`я споживача житлово-комунальних послуг ОСОБА_1 є документом внутрішньогосподарського обліку господарських операцій відповідача і списання з цього внутрішнього господарського документа будь-яких сум є правом відповідача.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що чинним законодавством не встановлено процедури визнання боргу за житлово-комунальні послуги безнадійним та не визначено механізму його списання, а тому така заборгованість зазначається в довідках про стан заборгованості. Вичерпний перелік припинення зобов`язання передбачено главою 50 ЦК України, яка не містить такої підстави як закінчення строку позовної давності, а тому заборгованість, яка утворилася за межами строку позовної давності не підлягає перерахунку на підставі ст. ст. 257, 267 ЦК України. Враховуючи викладене, відповідач обґрунтовано обліковує по особовому рахунку позивачки заборгованість, яка утворилася в період користування позивачкою послугами.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості

здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Положення вказаних норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене.

Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила.

Яквстановлено судом, права позивача відповідачем не порушено, оскільки останній до суду з позовом про стягнення коштів не звертався, а тому позов задоволенню не підлягає.

Що стосується застосування до правовідносин, які виникли між сторонами, строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі, то суд звертає увагу на наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 та від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.

Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача.

При зверненні до суду з позовом позивачкою судовий збір сплачено не було, оскільки вона звільнена від його сплати на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі тому такі витрати покладаються на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 321, 322, 391, 901, 902, 903 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 81, 259, 264, 268, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Херсонська теплоелектроцентраль» про захист прав споживача - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 )

Представник позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 )

Відповідач: Акціонерне товариство «Херсонська теплоелектроцентраль» (юридична адреса: 73028, Херсонська область, м. Херсон, вул. Бериславське шосе, 1, )

СуддяТ. І. Рядча