Справа № 577/4230/25
Провадження № 2/577/1490/25

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого-судді Рідзевської І.О.,

з участю секретаря

судового засідання Олійник В.П.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Коломійченко Т.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Конотопа цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Попівської сільської ради про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги мотивує тим, що від спільного життя в них в народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Оскільки ОСОБА_2 вела не здоровий спосіб життя, він забрав малолітнього сина ОСОБА_6 та проживав у своїх батьків: за адресою: АДРЕСА_1 .

Згодом 29.06.2023 року він підписав контракт з Збройними Силами України, та на разі проходить військову службу у військовій частині де на даний час проходить військову службу. Після того як він почав проходити військову службу, малолітнього сина ОСОБА_7 , 2019 року народження забрала цивільна дружина ОСОБА_2 .

Відділом - Служби у справах дітей Попівської сільської ради було проведено обстеження житлових умов у ОСОБА_2 малолітньої дитини ОСОБА_7 та ОСОБА_2 повідомила, що відповідно до свідоцтва про народження малолітнього ОСОБА_8 , батько дитини записаний зі слів матері. Але малолітній спілкується зі своїм біологічним батьком.

14.06.2024 року до відділу - Служби у справах дітей Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області надійшли листи від №15671/61 та 19.06.2024 року №16102 від Конотопського відділу поліції, в яких просили забезпечити обстеження умов проживання та можливість вилучити малолітню дитину у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з розслідуванням кримінального провадження за незаконне збуття амфетаміну за місцем мешкання, в деяких випадках в присутності дитини.

21.06.2024 року до відділу надійшла ухвала від Конотопського міськрайонного суду Сумської області про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Саме тоді йому стало відомо що його біологічний син залишився без батьківського піклування.

24.06.2024 року він приїздив до відділу на написав заяву, у якій зазначив, що він є біологічним батьком дитини, та просив, щоб ОСОБА_8 , до моменту встановлення батьківства проживав разом з ним за адресою АДРЕСА_1 . Тому вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача відповідає інтересам малолітньої дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що і змусило звернутися до суду.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні, позов підтримала та просила його задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав з обставин, викладених у позовній заяві та вважає, що ОСОБА_2 необхідно позбавити батьківських прав, оскільки вона засуджена за вчинення кримінального правопорушення. Пояснив, що син проживав весь час з ОСОБА_2 , але коли її затримали, йому повідомили про те, що дитину необхідно забрати. Він вважає, що син не повинен спілкуватися з матір`ю, оскільки та погано впливає на дитину. Додав, що хоч зараз він перебуває в ЗСУ і вихованням сина займається його мати, але на підставі рішення про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , він зможе звільнитися з лав ЗСУ.

Відповідач ОСОБА_2 та її захисник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечували в повному обсязі. ОСОБА_2 пояснила, що до моменту обрання їй запобіжного заходу її син ОСОБА_6 проживав разом з нею. Вона його водила до дитячого садочка, створювала належні умови для виховання. Вона його дуже любить, не дивлячись на те, що вона зараз відбуває покарання, вона постійно телефонує сину, надсилає гроші на його утримання, на подарунки. Вона не є наркозалежною особою, у лікаря нарколога на обліку не перебуває. За те, що вона вчинила кримінальне правопорушення вона несе відповідальність, але дана обставина не свідчить, що вона погана мати та не бажає приймати участь у житті сина.

Представник третьої особи ОСОБА_10 в судовому засіданні підтримала позов, вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_7 09.04.2019 року про що надала відповідний висновок.

Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Встановлено судом, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.15).

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14.11.2024 року у справі №577/4117/24 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 307 КК України та ч.2 ст. 307 КК України» (а.с.20-22).

ОСОБА_4 проходить військову службу у Збройних Силах України у військовій частині НОМЕР_1 (а.с.17,18)

З тексту висновку органу опіки та піклування Попівської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав від 12.03.2025 року № 65 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 доцільно позбавити батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як таку, займалася виготовленням та збутом наркотичних засобів в присутності дитини, що становило загрозу фізичного та психічного стану малолітньої дитини (а.с.24-25).

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України від 2002 року сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

У статтях 151 та 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на «особисте виховання» малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157).

Подібні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 11, 12, 14, 15 та 15-1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року.

У відповідних положеннях Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 вересня 1991 року набула чинності для України, зазначено:

Стаття 3: «1. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 2. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів».

Стаття 5: «Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються».

Стаття 9: «1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім зацікавленим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини».

Стаття 20: «1. Дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. 2. Держави-учасниці відповідно до своїх національних законів забезпечують зміну догляду за дитиною. 3. Такий догляд може включати, зокрема, передачу на виховання, «кафала» за ісламським правом, усиновлення або, за необхідності, направлення до відповідних установ по догляду за дітьми. Під час розгляду варіантів зміни необхідно належним чином враховувати бажаність наступництва виховання дитини, її етнічне походження, релігійну і культурну належність і рідну мову.».

Згідно положень п. 2 ч. 4 ст. 164 Сімейного кодексу України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

При вирішенні спору про позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини, суд виходить не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дитини, умов її нормального виховання, бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, вік дитини.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки та є способом захисту прав та інтересів дитини, а тому питання про застосування такого заходу впливу до батьків нерозривно пов`язане з питанням захисту прав та інтересів дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. (Зазначена позиція викладена в постанові ВС/КЦС справа № 753/2025/19 від 06.05.2020 р.)

Крім того, суд враховує, що згідно статей 9, 8 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, № 780-Х11, батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Виходячи з обставин справи суд зазначає, що на даний момент ОСОБА_2 відбуває покарання та не може негативно впливати на дитину. Як встановлено судом і не заперечується сторонами ОСОБА_2 цікавиться життям сина, постійно телефонує йому та надсилає гроші на утримання сина. До обрання ОСОБА_2 міри запобіжного заходу, Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 є наркозалежною особою позивачем надано не було. Як вбачається з вироку Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14.11.2024 року ОСОБА_2 на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, що спростовує доводи позивача щодо нездорового способу життя ОСОБА_2 . При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо участі у вихованні та утриманні сина до 14.11.2024 року.

Суд вважає, що хоча позивачем й доведено факт порушення відповідачкою батьківських обов`язків щодо виховання дитини, але відповідачка має намір стати на шлях виправлення. Оскільки відповідачка заперечує проти позбавлення її батьківських прав, прагне брати участь у вихованні сина, суд приходить до висновку, що на переконання суду позбавлення її батьківських прав є передчасним і таким, що суперечить інтересам дитини. На даний час, достатнім заходом буде попередження про необхідність змінити ставлення до життя та виховання дитини.

Доходячи такого висновку, суд бере до уваги: факт заперечення відповідачкою проти позову про позбавлення її батьківських прав, що свідчить про інтерес матері до дитини.

Суд зауважує, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанова КЦС ВС від 2 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19).

Натомість жодних доказів того, що відносно ОСОБА_2 застосовувалися будь - які засоби попередження або впливу щодо невиконання нею своїх батьківських обов`язків з боку органів внутрішніх справ (притягнення до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків), чи з боку органів опіки та піклування (надання доказів коли саме були проведені бесіди з відповідачкою з приводу необхідності належного виконання останньою батьківських обов`язків) позивачем не надано.

При цьому, суд звертає увагу на те, що однією із підстав позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як зазначено самим позивачем є намір звільнитися з лав ЗСУ на підставі рішення суду.

Висновок органу опіки та піклування Попівської сільської ради № 65 від 12.03.2025 року щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не є обов`язковим для суду (частини п`ять, шість статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як ЄСПЛ зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року):

«136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».

У цьому контексті недостатньо встановити, що дитину може бути поміщено у краще середовище для її виховання (див. рішення у справі К. і Т., зазначене вище, п. 173). Не може також бути виправданим захід, що роз`єднує сімейні зв`язки, самим лише посиланням на ненадійний стан батьків, що може бути вирішено за допомогою менш радикальних засобів, такими як цільова матеріальна допомога та соціальна підтримка, а не шляхом розлучення сім`ї (див., наприклад, рішення у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 50, від 18 грудня 2008 року).

Ухвалюючи це судове рішення, суд керується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням «Серявін та інші проти України», та пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Положеннями пункту 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів передбачено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначене, дослідивши фактичні обставини та питання права, які лежать в основі спору у цій справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього сина не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав.

На підставі вищевикладеного, враховуючи насамперед інтереси дитини, суд вважає що в задоволенні даного позову потрібно відмовити.

Керуючись ст.ст. 164, 165, 166, 180 СК України, Законом України «Про охорону дитинства», Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ст. ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 258, 259, 264, 265, 273 ЦПК України, ст.ст. 67, 75 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Попівської сільської ради про позбавлення батьківських прав відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканець АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3

Третя особа: Орган опіки та піклування Попівської сільської ради, юридична адреса: с. Попівка, вул. Миру,1 Конотопського району Сумської області.

Повний текст рішення виготовлено 05 грудня 2025 року.

Суддя Рідзевська І. О.