Справа № 579/2135/25
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 грудня 2025 року Кролевецький районний суд Сумської області

в складі головуючого судді - Моргуна О.В.,

за участі секретаря - Сергієнко Ж.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кролевець справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Кролевецької міської ради, про визначення місця проживання дитини разом з батьком,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить суд визначити місце проживання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 . Позовна заява подана з тих підстав, що між ним та відповідачем не досягнуто згоди щодо місця проживання дитини.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.28).

Відповідач відзив на позовну заяву не подала, до суду не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена (а.с. 41).

Третя особа служба у справах дітей Кролевецької міської ради надала суду клопотання про розгляд справи без участі їх представника (а.с. 43).

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

З урахуванням зазначених положень ЦПК України та клопотання учасників справи, суд вирішив можливим розглянути справу за їх відсутності.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до положення ч.2 ст.247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

По справі встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с. 38-39).

За змістом позову сторони перебували у фактичних шлюбних стосунках, мають спільну дитину.

За змістом позову ОСОБА_1 разом з дочкою на даний час постійно проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

За змістом статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, зобов`язані піклуватися про духовний та моральний розвиток, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні Європейського суду з прав людини від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100 «Мамчур проти України», Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

Судом встановлено, що дитина ОСОБА_3 проживає за адресою АДРЕСА_2 (а.с.11), що підтверджується актом умов проживання . За змістом зазначеного акту зі слів ОСОБА_4 за цією адресою проживає ОСОБА_1 (а.с. 11).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно житло за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 по 1/3 частки (а.с.13).

Судом встановлено, що баба ОСОБА_4 приймає активну участь у виховання дитини, яка разом з нею проживає (а.с.8).

Суд погоджується з тим , що житло за адресою АДРЕСА_2 , є звичне для дитини середовище.

Судом встановлено, що мати дитини ОСОБА_2 проживає окремо, має іншу родину (а.с.27).

За змістом ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом.

Однак судом встановлено, шо відсутній спір між позивачем та відповідачкою, щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 .

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Позивачем не зазначено, які його права свободи чи інтереси порушено і ким.

Питання доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 було розглянуто органом опіки та піклування Кролевецької міської ради .

За змістом висновку органу опіки та піклування від 30 жовтня 2025 орган опіки рекомендує визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 (а.с. 27).

Суд вважає, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання разом з батьком є недостатньо обґрунтованими та таким, що суперечить інтересам дитини, оскільки суд вважає, що відповідач повинен проживати з дитиною та займатись її вихованням безпосередньо.

Судом встановлено, що позивач 20 грудня 2022 року призваний на військову службу за призовом під час мобілізації та направлений для проходження військової служби до в/ч НОМЕР_1 (а.с. 42).

Керуючись ст.19 СК України суд не погоджується з вищевказаним висновком щодо доцільності визначення місця проживання разом з батьком.

У висновку органу опіки та піклування не було враховано питання доцільності проживання ОСОБА_3 разом з батьком, який направлений для проходження військової служби до в/ч НОМЕР_1 , який є військовослужбовцем, а в умовах воєнного стану орган опіки має належно з`ясувати питання доцільності визначення місця проживання дитини , ураховуючи закріплений у Конституції України обов`язок захисту Вітчизни та загальну мобілізацію, з урахуванням усіх обставин, у тому числі, можливості проживання дитини разом з батьком, який може знаходитися як у військовій частині, так і в бойовій обстановці.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, серед іншого, жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду .

Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Сторонам, надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази.

На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Тобто, відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 78-80 ЦПК України, зазначені ним обставини.

Позивачем всупереч ст. 81 ЦПК України не надано доказів, на які він посилається як на підставу позовних вимог.

Суд не вбачає підстав для задоволення позову .

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, в позові необхідно відмовити в повному обсязі .

Інші доводи позивача, не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зроблених на підставі них висновків.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покласти на позивача у розмірі, який ним понесено.

Відповідно до ст.ст. 150, 155, 160, 161 СК України, ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства», керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 76, 81, 141, 247, 259, 265, 268, 273, 280, 282 ЦПК України,-

у х в а л и в:

Відмовити повністю в задоволенні позову ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , до ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_4 , третя особа служба у справах дітей Кролевецької міської ради, місцезнаходження: 41300, Сумська область, м.Кролевець, вул. Грушевського, 19, про визначення місця проживання дитини.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.273 ЦПК України.

Повне рішення суду складено 10 грудня 2025 року.

Суддя О. В. Моргун