ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 706/828/21

провадження № 61-14612св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Черкаська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Черкаської обласної прокуратури на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 липня 2024 року у складі судді Орендарчука М. П. та постанову Черкаського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Фетісова Т. Л., Гончар Н. І., Сіренко Ю. В., та касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 липня 2024 року у складі судді Орендарчука М. П. та постанову Черкаського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Фетісова Т. Л., Гончар Н. І., Сіренко Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Черкаської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Позовна заява мотивована тим, що 01 грудня 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) внесено відомості за № 0000039 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 15, частиною першою статті 190, частиною третьою статті 364 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

28 березня 2013 року у кримінальному провадженні № 0000039 від 01 грудня 2012 року йому було повідомлено про підозру у вчиненнікримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 190, частиною третьою статті 364 КК України.

29 березня 2013 року на підставі ухвали слідчого судді Христинівського районного суду Черкаської області від 29 березня 2013 року за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , було проведено обшук, під час якого не виявлено жодних доказів, які б свідчили про причетність до інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Ухвалою слідчого судді Христинівського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2013 року його було відсторонено від посади дільничного інспектора міліції сектору ДІМ Христинівського РВ УМВС в Черкаській області строком на два місяці.

Ухвалою слідчого судді Христинівського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2013 року до нього застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , строком на два місяці, починаючи з 18 квітня 2013 року до 17 червня 2013 року.

Вказував, що 18 лютого 2014 року заступник прокурора Черкаської області затвердив обвинувальний акт, яким було змінено пред`явлене йому обвинувачення та кваліфіковано його дії за частиною третьою статті 368КК України.

Вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 26 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2015 року, його було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих, адміністративно-господарських обов`язків в органах державної влади, правоохоронних та органах місцевого самоврядування строком на 3 роки. На підставі статті 75 КК України від відбування основного покарання його було звільнено із випробуванням та встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2016 року вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 26 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 02 липня 2020 року, його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Позивач зазначав, що безпідставне кримінальне переслідування щодо нього тривало з 01 квітня 2013 року до 02 липня 2020 року. При цьому 60 днів він був обмежений у вільному виборі місця перебування у зв`язку із застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту. Крім того, проведеним незаконним обшуком порушено недоторканість його житла та вчинено неправомірне втручання у сімейне життя, оскільки у житловому будинку АДРЕСА_2 на момент проведення обшуку, проживали також члени його сім`ї: дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Посилався на те, що внаслідок незаконного засудження вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 26 березня 2014 року його було незаконно звільнено зі служби в органах внутрішніх справ, у зв`язку із чим він намагається відновити своє порушене право у судовому порядку. Після незаконного звільнення зі служби в органах внутрішніх справ 14 вересня 2015 року він був прийнятий на роботу в Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» на посаду керівника Центру прийому та обслуговування клієнтів у м. Христинівка філії м. Черкаси. Проте через 17 днів роботи на підставі незаконно ухваленого вироку 26 березня 2014 року його, за ініціативи роботодавця, було переведено на посаду фахівця зі страхування. Вважав, що ухвалений Монастирищенським районним судом Черкаської області 26 березня 2014 року вирок позбавив його можливості заробляти собі на життя вільно обраною працею.

На думку позивача, безпідставним кримінальним переслідуванням йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних переживаннях через втрату авторитету серед оточення, відсторонення від посади, незаконного проведенні обшуку у його житлі.

Вказував, що після тривалої роботи у правоохоронних органах, на підставі незаконного вироку суду від 26 березня 2014 року, він втратив роботу та можливість вільно обирати роботу, яка відповідає його освіті, стажу, отриманому досвіду.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 , просив суд стягнути з ДКС України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на свою користь 7 000 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним тривалим кримінальним переслідуванням, незаконним засудженням, незаконним повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконним домашнім арештом, незаконним проведенням в ході кримінального провадження обшуку, незаконним відстороненням від роботи (посади) та незаконним звільненням.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 12 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 288 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач перебував під слідством і судом 87 місяців 4 дні, що відповідно до статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування шкоди, мінімальний розмір якої не може бути меншим 139 413,33 грн (87 місяців 4 дні х 1 600 грн - розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду у 2024 році).

При визначенні розміру моральної шкоди районний суд урахував надані сторонами докази та їх доводи, у тому числі, висновок експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи від 12 травня 2022 року № СЕ-19/124-22/963-ПС, характер і обсяг страждань, яких позивач зазнав внаслідок тривалого незаконного перебування під слідством та судом, та, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, з урахуванням фактичних обставин даної справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у розмірі 288 000 грн.

Суд першої інстанції відхилив доводи позивача про необхідність стягнення 7 000 000 грн у відшкодування спричиненої йому моральної шкоди, вважаючи такий розмір компенсації необґрунтованим та завищеним. При цьому суд вказав, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави.

Посилаючись на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), суд першої інстанції у мотивувальній частині судового рішення зазначив також про те, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, без зазначення відомостей про суб`єкта виконання судового рішення, номерів та видів рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів.

Районний суд урахував відповідні норми Конституції України, ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Черкаського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Черкаської обласної прокуратури задоволено частково.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 липня 2024 року змінено в частині визначення розміру коштів, що мають бути стягнуті з держави на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди, визначивши його у сумі 697 067 грн.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що внаслідок незаконного засудження позивач має право на відшкодування шкоди на підставі положень статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Суд апеляційної інстанції вважав, що при обрахунку розміру моральної шкоди районний суд правильно визначено строк перебування позивача під слідством і судом - з 28 березня 2013 року (дата повідомлення про підозру у вчиненні злочину) до 02 липня 2020 року (набрання виправдувальним вироком законної сили), що загалом складає 87 місяців 4 дні.

Змінюючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» з 01 квітня 2024 року визначено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 8 000 грн, а стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі. За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що з держави Україна на користь ОСОБА_1 слід стягнути моральну шкоду у розмірі (87 місяці 4 дні х 8 000 грн = 697 067 грн).

Суд апеляційної інстанції погодився з доводами апеляційної скарги Черкаської обласної прокуратури про неможливість врахування висновку експерта від 12 травня 2022 року № СЕ-19/124-22/963-ПС, оскільки вказаний висновок складений з використанням методики встановлення заподіяння моральної шкоди та методу оцінки розміру компенсації спричинених страждань, розробленої у 1997 році ОСОБА_4 , застосування яких припинено 29 січня 2016 року.

Апеляційний суд відхилив посилання Черкаської обласної прокуратури на те, що позивач не довів завдання йому моральної шкоди, зазначивши, що тривале перебування особи в якості обвинуваченого під слідством та судом у кримінальному провадженні із застосуванням до неї заходів процесуального примусу, запобіжних заходів спричиняє суттєві моральні страждання. Крім того, у зв`язку із ухваленням щодо позивача виправдувального вироку, що є реабілітуючою підставою, він має право на отримання відшкодування моральної шкоди. Така обставина є самостійною та достатньою для відшкодування моральної шкоди у порядку статті 1176 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційних скарг

У касаційній скарзі Черкаська обласна прокуратура, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 липня 2024 року, постанову Черкаського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року змінити, зменшивши розмір стягнутої на користь ОСОБА_1 моральної шкоди за період перебування під слідством і судом до 139 413,33 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 липня 2024 року, постанову Черкаського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити повністю.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

У листопаді 2024 року касаційна скарга Черкаської обласної прокуратури нарішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 липня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 листопада 2024 року касаційну скаргу Черкаської обласної прокуратури залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

У листопаді 2024 року касаційна скарга ОСОБА_1 нарішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 липня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 рокунадійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 грудня 2024 року заявнику поновлено строк на касаційне оскарження судового рішення, а касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 липня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою Черкаської обласної прокуратури на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 липня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 рокута роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У лютому 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання ДКС України про зупинення виконання рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 липня 2024 року та постанови Черкаського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга Черкаської обласної прокуратури мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що гарантований державою розмір відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 слід розраховувати виходячи з 8 000 грн за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Вказує, що відповідно до положень чинної на час розгляду справи статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, становить 1 600 грн. Отже, гарантований державою розмір відшкодування, розрахований виходячи з вказаного розміру мінімальної заробітної плати станом на час вирішення справи, на який має право претендувати позивач за період перебування під слідством та судом упродовж 87 місяців 4 днів становить 139 413,33 грн (87 місяців 4 дні х 1 600 грн).

На думку заявника, наведений мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 139 413,33 грн є достатнім для розумного задоволення потерпілої особи та справедливої сатисфакції і підстав для його збільшення немає.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень Черкаська обласна прокуратура вказує неправильне застосування судами норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 8 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік», зокрема, щодо застосування розміру мінімальної заробітної плати на рівні 1 600 грн, як розрахункової величини для обчислення виплат за рішеннями суду, у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій зробили помилковий висновок в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства та прокуратури. Суди не врахували його моральні страждання внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності, зокрема, щодо звільнення з роботи, позбавлення спеціального звання, проблем з подальшим працевлаштуванням, проведенням щодо нього слідчих дій у присутності членів його сім`ї, що призвело до необґрунтованого визначення суми відшкодування моральної шкоди.

Посилається на те, що визначивши розмір грошового відшкодування у сумі 697 067 грн, апеляціний суд не в повній мірі оцінив 87 місяців витраченого ним часу на незаконне кримінальне переслідування; затрати на відновлення душевного спокою та втрачений авторитет серед оточуючих; витрачені зусилля для відновлення нормального життя.

Вважає, що визначений ним розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 7 000 000 грн відповідає засадам розумності, виваженості, справедливості, оскільки незаконне тривале кримінальне переслідування, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, обшук та відсторонення від посади, звільнення зі служби задали йому моральної шкоди, яка полягає у тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, необхідних для відновлення попереднього стану.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 28 квітня 2022 року у справі № 464/5200/19, від 07 вересня 2022 року у справі № 711/4624/24, від 17 травня 2023 року у справі № 708/639/21, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц, від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційні скарги.

У лютому 2025 року ДКС України подала до Верховного Суду відзив на касаційні скарги, в якому зазначило про те, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 є необґрунтованими, а з вимогами касаційної скарги Черкаської обласної прокуратури погоджується у повному обсязі та просить касаційну скаргу Черкаської обласної прокуратури задовольнити, постанову Черкаського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року скасувати, а рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 липня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 змінити, зменшивши розмір відшкодування позивачу моральної шкоди до 139 413,33 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 грудня 2012 року до ЄРДР внесено відомості за № 0000039 відомості про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 15, частиною першою статті 190, частиною третьою статті 364 КК України.

28 березня 2013 року у кримінальному провадженні № 0000039 від 01 грудня 2012 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною першою статті 190, частиною третьою статті 364 КК України, а саме: закінченому замаху на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство) та зловживанні службовим становищем, тобто умисному, з корисливих мотивів використанні службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що заподіяло істотну шкоду охоронюваним законом державним інтересам, вчинене працівником правоохоронного органу (том 1, а. с. 7-9)

Ухвалою слідчого судді Христинівського районного суду Черкаської області від 29 березня 2013 року у справі № 706/433/13-к надано стажисту на посаді слідчого прокуратури Христинівського району Черкаської області ОСОБА_5 дозвіл на проведення обшуку житла та іншого володіння, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_6 , в якому проживає ОСОБА_1 (том 1, а. с. 10).

29 березня 2013 року за участю підозрюваного ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 було проведено обшук, що підтверджується копією протоколу обшуку від 29 березня 2013 року (том 1, а. с. 15-17).

Ухвалою слідчого судді Христинівського районного суду Черкаської області від 17 квітня 2013 року у справі № 706/530/13-к за клопотанням стажиста на посаді слідчого прокуратури Христинівського району Черкаської області ОСОБА_5 підозрюваного ОСОБА_1 відсторонено від посади дільничного інспектора міліції сектору ДІМ Христинівського РВ УМВС в Черкаській області строком на два місяці (том 1, а. с.1 1-12).

Ухвалою слідчого судді Христинівського районного суду Черкаської області від 18 квітня 2013 року у справі № 706/527/13-к за клопотанням стажиста на посаді слідчого прокуратури Христинівського району Черкаської області ОСОБА_5 до підозрюваного ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , строком на два місяці, починаючи з 18 квітня 2013 року до 17 червня 2013 року; покладеного на підозрюваного обов`язок прибувати до слідчого та суду за першою вимогою (том 1, а. с. 13-14).

18 лютого 2014 року прокурором Христинівського району, за погодженням із заступником прокурора Черкаської області,складено змінений обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000039 від 01 грудня 2012 року щодо ОСОБА_1 .

Відповідно до обвинувального акту зі зміненим обвинуваченнямОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у тому, що він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 368 КК України - одержання службовою особою хабаря за невиконання в інтересах третьої особи будь-яких дій з використанням службового становища, поєднаного із вимаганням хабаря (том 1, а. с. 18-28).

Вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 26 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2015 року у справі № 702/1044/13-к, ОСОБА_1 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих, адміністративно-господарських обов`язків в органах державної влади, правоохоронних та органах місцевого самоврядування строком на 3 роки.

На підставі статті 75 КК України від відбування основного покарання ОСОБА_1 було звільнено із випробуванням та встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки (том 1, а. с. 29-30; 31-32).

Відповідно до наказу Управління Міністерства внутрішніх справи України в Черкаській області від 08 червня 2015 року № 1092 «Про звільнення з органів внутрішніх справ дільничного інспектора міліції СДІМ Христииівського РВ УМВС в Черкаській області капітана міліції ОСОБА_1 » за скоєння кримінального правопорушення та у зв`язку із засудженням дільничного інспектора міліції СДІМ Христииівського РВ УМВС в Черкаській області капітана міліції ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ за п. п. 62, 66 (за дискредитацією) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (том 1, а. с. 34).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2016 року у справі № 702/1044/13-к вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 26 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (том 1, а. с. 35-37).

Вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 02 липня 2020 року у справі № 702/1044/13-к, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 368КК України та виправдано на підставі пункту 1 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю вчинення кримінального правопорушення (том 1, а. с. 38-39; 40).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга Черкаської обласної прокуратури задоволенню не підлягає.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 28 березня 2013 року (дата повідомлення про підозру у вчиненні злочину) до 02 липня 2020 року (набрання виправдувальним вироком законної сили), що загалом складає 87 місяців 4 дні, чим йому заподіяно моральної шкоди.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див.: постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до безпідставного збагачення.

Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати більший розмір відшкодування, а обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див: постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21)).

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), яка зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) та інших.

Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із того, що ОСОБА_1 набув право на відшкодування шкоди на підставі пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 24 лютого 2017 року (справа № 702/1044/13-к, який набрав законної сили 02 липня 2020 року, його визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, апеляційний правильно врахував вказаний строк перебування позивача під слідством і мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та встановив розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , а саме 697 067 грн, що на переконання Верховного Суду відповідає принципам розумності та справедливості.

Указаний розмір моральної шкоди у мінімальному розмірі, встановленому законодавством, буде достатньою сатисфакцією перенесених позивачем моральних страждань. Апеляційний суд правильно врахував обсяг завданої шкоди, глибину та тривалість моральних страждань позивача.

За таких обставин, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки наданим ним доказами та доводам, не врахували доведення ними наявності шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та обґрунтованих підстав для її відшкодування, Верховним Судом відхиляються.

Оскільки законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, то вимоги касаційної скарги ОСОБА_1 в частині розміру відшкодування моральної шкоди зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Посилання касаційної скарги ОСОБА_1 на застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц, від 28 квітня 2022 року у справі № 464/5200/19, від 07 вересня 2022 року у справі № 711/4624/24, від 17 травня 2023 року у справі № 708/639/21, від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц, від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Доводи касаційної скарги Черкаської обласної прокуратури про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 грн, не заслуговують на увагу, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що узгоджується із нормами статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Конституційний Суд України у своїх Рішеннях: від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах, а зміни у вказаний Закон не вносилися.

При цьому відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, не є у розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 грн, відсутні.

У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23) Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що «тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23 (провадження № 61-7724св24), від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 (провадження № 61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24), від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23 (провадження № 61-9291св24), від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24), від 05 березня 2025 року у справі № 166/789/24 (провадження № 61-14883св24).

Отже, вирішуючи питання розміру моральної шкоди, апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права, у тому числі, статтю 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», що спростовує доводи касаційної скарги Черкаської обласної прокуратури у цій частині.

Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційних скарг висновків судів першої, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення, з урахуванням вказаних змін, та постанову - без змін.

З огляду на те, що касаційні скарги залишаються без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Щодо клопотань ОСОБА_1 та Черкаської обласної прокуратури про розгляд справи за участю представника Офісу Генерального прокурора

У касаційних скаргах ОСОБА_1 просить проводити розгляд справи за його участю, а Черкаська обласна прокуратура - за участю представника Офісу Генерального прокурора.

Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Клопотання ОСОБА_1 та Черкаської обласної прокуратури не підлягають задоволенню, оскільки розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд. Рішення про виклик сторін для надання пояснень судом не приймалося.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про розгляд справи за його участю.

Відмовити Черкаській обласній прокуратурі у задоволенні клопотання про розгляд справи за участю представника Офісу Генерального прокурора.

Касаційну скаргу Черкаської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 12 липня 2024 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову Черкаського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник