КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Цалко Д.М.,

за участю:

представника позивача Купченка В.В.,

представника відповідача Істоміної В.Л.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Купченком Вадимом Володимировичем, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Український науково-дослідний інститут і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та заборгованості по компенсації за невикористану відпустку,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості", згідно з яким просила стягнути з Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку в розмірі 63 799 грн. 22 коп.; середній заробіток за період прострочення виплати належних звільненому працівникові сум виходячи з розрахунку в 1318 грн. 60 коп. за один робочий день, починаючи з 31 січня 2024 року по день постановлення судового рішення, але за період не більше шести місяців, а також покласти на Державне підприємство «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» усі витрати на правничу допомогу в повному обсязі, які позивачка має сплатити у зв`язку з розглядом вказаної справи.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що позивачка з 16 серпня 2021 року була прийнята на посаду ректора інституту підготовки фахівців Національного органу стандартизації Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», однак 30 січня 2024 року була звільнена з займаної посади за власним бажанням згідно наказу №30/к/тр від 30.01.2024 року.

Позивачка вказувала, що наказом про її звільнення відповідач підтвердив, що на момент звільнення на рахунок позивача повинна була бути виплачена компенсація за невикористану щорічну основну відпустку 127 календарних днів, з них: 45 календарних днів за період роботи з 16.08.2021 по 15.08.2022; 56 календарних днів за період роботи з 16.08.2022 по 15.08.2023; 21 календарний день за період роботи 16.08.2023 по 31.12.2023; 5 календарних днів за період роботи з 01.01.24 по 30.01.24 .

Всього при звільненні відповідач сплатив на рахунок позивача грошову суму в розмірі 73 266 (сімдесят три тисячі двісті сімдесят шість) грн. 59 коп. - заробітна плата за січень 2024 року та компенсація за невикористані дні відпустки.

Проте, у порушення приписів ст.116 КЗпП України, відповідач про нараховані та виплачені суми, належні позивачці при звільненні, письмово не повідомив, а лише зазначив кількість днів невикористаної відпустки, за які повинна бути виплачена компенсація.

15.03.2024 представником позивача - адвокатом Купченко В.В. на адресу відповідача був надісланий адвокатський запит, в якому містилось прохання надати копії наказу про прийняття на роботу ОСОБА_1 ; наказу про звільнення з роботи ОСОБА_1 ; накази про надання щорічних відпусток ОСОБА_1 за весь період роботи на підприємстві; довідку про нараховану та виплачену ОСОБА_1 заробітну плату за січень 2024 року та 12 місяців 2023 року; детальний розрахунок нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 під час звільнення компенсації за невикористані дні відпустки та розрахунок кількості невикористаних ОСОБА_1 за весь період роботи днів відпустки.

28.03.2024 на адресу електронної пошти представника позивачки надійшов лист відповідача №1-3/1.5-06-367 від 28.03.2024, в якому відповідач повідомив про продовження строку розгляду адвокатського запиту до двадцяти робочих днів. Проте, відповідь на адвокатський запит до дня подання позову від Відповідача так і не надійшла, тому в обгрунтування розрахунків Позивачем покладено довідку Пенсійного фонду України форми ОК-5.

Згідно довідки Пенсійного фонду України форми ОК-5 позивачкою за 2023 рік (останні 12 календарних місяців роботи, що передують виплаті компенсації за невикористані відпустки) Відповідачем нараховано заробітну плату в наступних сумах: січень - 17 724,78 грн., лютий - 22 545 грн., березень - 22 545 грн., квітень - 22 545 грн., травень - 27 088,04 грн, червень - 26 159.07 грн., липень - 28 350 грн., серпень 29 592.23 грн., вересень - 28 350 грн., жовтень - 30 850 грн., листопад - 28 350 грн., грудень 28 350 грн. Всього за 2023 рік, за підрахунками сторони позивачки, їй відповідачем нараховано заробітної плати на загальну суму 312 449 грн. 12 коп. Розмір компенсації за один календарний день становить 312 449,12 грн. : 365 днів = 856,03 грн.

А всього, як вважає позивач, їй належало до сплати на момент звільнення 856,03 грн. х 127 днів = 108 715 грн. 81 коп.

В зазначеній довідці не вказано розмір нарахованої заробітної плати за січень 2024 року, проте, виходячи з того, що за вказаний період розмір заробітної плати не змінювався, для розрахунків сторона позивачки вважає розмір нарахованої відповідачем заробітної плати за січень 2024 року в сумі 28 350 грн.

Таким чином, оскільки під час звільнення було всього виплачена сума в розмірі 73 266 грн. 59 коп, то від цієї суми необхідно відняти місячну заробітну плату в розмірі 28 350 грн. і залишком є сума грошових коштів, виплачених позивачу як компенсація за невикористану відпустку, а саме: 73 266,59 грн. - 28 350 грн. = 44 916 59 коп.

Отже, як зазначено в позові, всього сума заборгованості відповідача перед позивачкою по виплаті компенсації за невикористану відпустку, що підлягає стягненню в судовому порядку, складає 108 715,81 - 44 916,59 = 63 799 грн. 22 коп.

В подальшому, стороною позивачки було уточнено розмір позовних вимог і остаточно період, за який вона просить стягнути з відповідача середній заробіток за період прострочення виплати належних звільненому працівникові сум становить з 31 січня 2024 року по 31 липня 2024 року включно.

В позові розраховано, що за останні два місяці роботи нараховано всього у грудні 2023 року 28 350 грн. та 23 100 грн. у січні 2024 року = 51 450 грн., кількість відпрацьованих позивачем робочих днів за останні два місяці становить 43 робочих днів, а тому середньоденна заробітна плата становить 51 450 : 43 = 1 196 (одна тисяча сто дев`яносто шість) грн. 51 коп. За період з 31.01.2024 по 31.07.2024 року кількість робочих днів становить 131, а тому з Відповідача належить стягнути всього середній заробіток за період прострочення виплати належних звільненому працівникові сум на загальну суму 1196,51 грн х 131 день = 156 742 грн. 81 коп.

Що стосується розрахунку компенсації на невикористану відпустку, позивачкою зазначено, що відповідачем у відзиві на позовну заяву визнано, що розмір середньоденної заробітної плати, яка розрахована для цієї мети складає 856,68 грн. Відповідачем нараховано під час звільнення Позивачу компенсацію за 91 день невикористаної відпустки.

Проте, згідно наказу про звільнення позивачки, що наявний в її розпорядженні, кількість днів невикористаної відпустки складає 127 календарних днів, а тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню додатково компенсація за невикористану відпустку за 36 календарних днів, що становить 856,68 грн. х 36 днів = 77 830 грн. 88 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.12.2024 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 115-121).

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, позивачка, знаходячись на посаді ректора мала право на щорічну основну відпустку тривалістю 56 днів, адже під час судового розгляду відповідачем не заперечувалися ті факти, що позивачка працювала на посаді ректора інституту, який проводив навчання спеціалістів по виду "підвищення кваліфікації фахівців", а також не заперечувався той факт, що позивачка безпосередньо проводила в цьому закладі педагогічну освіту.

При цьому, зазначає, що під час судового розгляду справи відповідачем так і не надано роз`яснень, з яких саме норм чинного законодавства виходив відповідач, встановлюючи, що позивачка мала право на щорічну основну відпустку тривалістю саме 42 дні, а не 56 днів.

Вважає, що навіть якщо суд першої інстанції і не прийняв до уваги примірник наказу, що наявний у розпорядження позивачки, це не звільняє його від обов`язку переглянути вірність розрахунків відповідача в наказі, копія якого надана відповідачем до суду(а.с. 125-129).

Представник позивачки у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 16.08.2021 була прийнята на посаду ректора інституту підготовки фахівців Національного органу стандартизації державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості», що підтверджується копією наказу про прийняття на роботу № 124-К від 13.08.2021.

Згідно наказу № 30/к/тр від 30.01.2024 ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку.

Під час розгляду справи по суті заявлених вимог, судом першої інстанції було встановлена наявність двох редакцій вищевказаного наказу про звільнення позивачки, одну з яких було долучено до позову як додаток, іншу - долучено на підтвердження заперечень відповідача - роботодавця. Їх оригінали були оглянуті в судовому засіданні.

Так, відповідно до наявної копії наказу № 30/к/тр від 30.01.2024, долученої до позову, вбачається що компенсація за невикористану щорічну основну відпустку у розмірі 127 (сто двадцять сім) календарних днів, з яких 45 календарних днів за період роботи з 16.08.2021р. по 15.08.2022р.; 56 календарних днів за період роботи з 16.08.2022р. по 15.08.2023р.; 21 календарний день за період роботи з 16.08.2023р. по 31.12.2023р.; 5 календарних днів за період роботи з 01.01.2024р. по 30.01.2024р. (а.с.11).

Згідно наказу від 30.01.2024 № 30/к/тр, який наданий вже стороною відповідача, як роботодавця позивачки, вбачається зазначення періоду невикористаної основної відпустки за весь час роботи позивачки - 91 календарний день, з яких 30 календарних днів за період роботи з 16.08.2021 року по 15.08.2022 року, 42 календарних дні за період роботи з 16.08.2022 року по 15.08.2023 року, 16 календарних днів за період роботи з 16.08.2023 року по 31.12.2023 року, 3 календарних дні за період роботи з 01.01.2024 року по 30.01.2024 року (а.с.60).

Відповідно до довідки про нарахування відпустки № УН00000031 від 30.01.2024 року ОСОБА_1 на момент звільнення нараховано 91 календарний день відпустки, компенсація за які становить 77957,88 грн., а також вказано середньоденну заробітну плату позивача у розмірі 856,68 грн. Тобто, 91 день*856, 68 грн.= 77957,88 грн., які позивачці було сплачено в день звільнення з вирахуванням податків і зборів, - що не заперечувалось стороною позивачки (а.с. 37).

Згідно з розрахунковим листом за січень 2024 року, ОСОБА_1 нараховано з 1 по 30 січня 2024 року оклад по днях у розмірі 20 086,96 грн, компенсацію за відпустки - 77 957,88 грн, доплату за науковий ступінь - 3013,04 грн., всього - 101 057,88 грн. З нарахованих сум також утримано військовий збір - 1 515,87 грн., ПДФО - 18190,42 грн., всього - 19 706,29 грн. Всього виплачено 81 3512,59 грн., з яких 15.01.2024 сплачено 8 085,00 грн. авансу, та 30.01.2024 здійснений остаточний розрахунок у розмірі 73266,59 грн.(а.с.44).

Так, згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

У відповідності до ч. 6 ст. 6 Закону України "Про відпустки" керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів.

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України № 346 від 14.04.1997 затверджено Порядок надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам.

Розділом ІV вказаного Порядку встановлено тривалість щорічної основної відпустки для працівників закладів вищої освіти, закладів післядипломної освіти, закладів професійної (професійно-технічної освіти).

Так, абзацом третім цього розділу передбачено тривалість щорічної основної відпустки у кількості 56 днів для наступних осіб: ректор, директор, завідувач, директор (завідувач) філіалу; проректор (заступник директора), діяльність якого безпосередньо пов`язана з наввчально-виховним або науковим процесом; вчений секретар, декан факультету, завідувач: відділення, аспірантури (інтернатури, ординатури), докторантури, виробничої практики, що одночасно виконують в цьому закладі вищої освіти, закладі післядипломної освіти, закладі професійної (професійно-технічної) освіти педагогічну роботу обсягом не менш як 1/3 відповідної річної норми.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності у неї невикористаної щорічної основної відпустки у розмірі саме 127 календарних днів, за які відповідно вона мала, на її думку, право на отримання відповідної компенсації.

Колегія суддів не може погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вже зазначалося вище, позивачка ОСОБА_1 обіймала посаду ректора інституту підготовки фахівців Національного органу стандартизації державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості».

Згідно з наявною у матеріалах справи ліцензією серії АЕ № 636067 від 10.03.2015, Міністерством освіти і науки України видано відповідачу ліцензію на проведення наступного виду господарської діяльності: надання освітніх послуг, пов`язаних з одержанням освіти на рівні кваліфікаційних вимог до підвищення кваліфікації фахівців. Термін дії ліцензії вказаний з 27.01.2015 по 02.07.2020.

Своїм листом від 04.02.2016 за № 1/9-58 Міністерство освіти і науки України повідомило керівників вищих навчальних закладів, закладів післядипломної освіти про те, що постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2015 за № 1187 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження освітньої діяльності закладів освіти" ліцензування освітньої діяльності з підвищення кваліфікації у сфері вищої освіти не передбачено. Вищі навчальні заклади, заклади післядипломної освіти надають освітні послуги з підвищення кваліфікації на підставі раніше отриманих ліцензій, які є безстроковими.

Увідповідності до довідки ОСОБА_1 на ім'я в.о. генерального директора ДП "УкрНДНЦ" Н. Олійник обсяг навчального навантаження на ректора інституту підготовки фахівців національного органу стандартизації к.т.н. Ольги Конецької становить 300 годин на рік. Вказана довідка зареєстрована відповідачем 25.12.2023 за № 26-3/169, на ній міститься резолюція керівника відповідача "до відп. роботи".

При цьому, відповідачем не заперечується ані факт того, що позивачка працювала на посаді ректора інституту, який проводив навчання спеціалістів по виду "підвищення кваліфікації фахівців", ані того, що ОСОБА_1 безпосередньо проводила в цьому закладі педагогічну роботу.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивачка, знаходячись на посаді ректора інституту підготовки фахівців Національного органу стандартизації мала право на щорічну основну відпустку тривалістю 56 днів.

У свою чергу, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, позивачка працювала у відповідача у період з 16.08.2021 по 30.01.2024 і за вказаний період використала лише 8 календарних днів відпустки за період роботи з 16.08.2021 по 15.08.2022, що підтверджується наказом відповідача про надання відпустки № 19-В від 15.06.2023.

Тобто, враховуючи те, що позивачка має право на щорічну основну відпустку тривалістю 56 днів, нею не було використано наступну кількість днів відпустки:

- за період з 16.08.2021 по 15.08.2022 - 48 днів;

- за період з 16.08.2022 по 15.08.2023 - 56 днів;

- за період з 16.08.2023 по 31.12.2023 - 21 день;

- за період з 01.01.2024 по 30.01.2024 - 5 днів.

Всього залишок невикористаних днів відпустки становить 130 днів.

При цьому, відповідачем у відзиві на позовну заяву визнано, що розмір середньоденної заробітної плати, яка розрахована для компенсації на невикористану відпустку, складає 856,68 грн.

Таким чином, оскільки загальна сума невикористаних днів відпустки становить 130 днів, а відповідачем було нараховано та виплачено позивачці компенсацію лише за 91 день невикористаної відпустки, сума компенсації за невикористану відпуску, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, становить 33410 грн. 52 коп. (856,68 грн. х 39 календарних днів).

Крім того, відповідно до положень ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

У відповідності до п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, як вбачається з матеріалів справи, за останні два місяці роботи позивачці нараховано всього у грудні 2023 року 28350 грн. та 23100 грн. у січні 2024 року, а всього - 51450 грн., кількість відпрацьованих позивачкою робочих днів за останні два місяці становить 43 робочих днів, а тому, з урахуванням положень вищенаведеного Порядку, середньоденна заробітна плата становить 1196 грн. 51 коп. (51450/43 дня).

При цьому, з огляду на положення ст. 117 КЗпП України, середній заробіток за час прострочення виплати належних звільненому працівникові сум підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки за період 31.01.2024 по 31.07.2024 включно.

За вказаних обставин, а також враховуючи те, що за період з 31.01.2024 по 31.07.2024 кількість робочих днів становить 131 днів, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час прострочення виплати належних звільненому працівникові сум на загальну суму у розмірі 156742 грн. 81 коп. (1196,51 грн. х 131 день).

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Також, за результатами розгляду апеляційної скарги та у відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, а саме у зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1901 грн. 53 коп., який підлягав сплаті за подання позовної заяви, та судовий збір у розмірі 2852 грн. 30 коп., який підлягав сплаті за подання апеляційної скарги.

Крім того, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 15000 грн. 00 коп., понесення яких позивачкою, підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Купченком Вадимом Володимировичем, - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року- скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та заборгованості по компенсації за невикористану відпустку - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості" на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку у розмірі 33410 (тридцять три тисячі чотириста десять) грн. 52 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 156742 (сто п`ятдесят шість тисяч сімсот сорок дві) грн. 81 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості" на користь держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1901 (одна тисяча дев`ятсот одна) грн. 53 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2852 (дві тисячі вісімсот п`ятдесят дві) грн. 30 коп.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державне підприємство "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості", , місцезнаходження: м. Київ, вул. Свяошинська, 2.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 08 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

В.О. Кафідова