Віньковецький районний суд Хмельницької області
Провадження № 2/670/235/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року селище Віньківці

Віньковецький районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Мамаєва В.А.

за участю секретаря судового засідання Кушнір О.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Кухарська Лілія Анатоліївна про удаваність угоди і визнання її договором купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про удаваність угоди і визнання її договором купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл, обґрунтовуючи його наступним. 22.11.2022 року ОСОБА_5 зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 , з якою проживав до грудня 2024 року. На даний час позивачем подано позов про розірвання шлюбу до Малинського районного суду Житомирської області. Дружина ніде не працювала і постійно отримувала від ОСОБА_5 в період з 29.10.2022 року по 07.02.2025 року грошові перекази на картку НОМЕР_1 . За вказаний період вона отримала 400450 грн. Ці кошти зароблені позивачем за час перебування на військовій службі в ЗСУ. З 2022 року дружина вела вільний спосіб життя, неодноразово виїжджала за кордон, ніде не працювала, не дбала про спільний побут, виховувала і утримала свого онука. На кошти позивача купувала необхідні онуку речі, їздила з ним за кордон. Спільно нажите із чоловіком майно вивезла і приховала. Саме з цих підстав ОСОБА_5 просить застосувати приписи ч. 2 ст. 70 СК України та відійти від засади рівності майна подружжя виділивши йому 3/4 його частини житлового будинку. Під час шлюбу подружжям придбано домоволодіння АДРЕСА_1 із земельною ділянкою НОМЕР_2 соток кадастровий номер :01:002:1028. Вказане домоволодіння придбала дружина у відсутність позивача, який знаходився в бойовій частині ЗСУ. Сторони обговорили, що куплять будинок в селищі Віньківці. Але дружина, скориставшись відсутністю ОСОБА_5 і добрим відношенням до неї та незнанням юридичних тонкощів, отримавши гроші від матері позивача, оформила на себе дім договором дарування, замість договору купівлі-продажу. Сам договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області в селищі Віньківці та зареєстрований в реєстрі за № 1870. За договором дарування від 05.09.2023 року ОСОБА_6 отримала у власність земельну ділянку кадастровий номер :01:002:1028 площею 0,14 га. та житловий будинок з добудовою загальною площею 63,9 кв.м., сарай з підвалом, літню кухню з верандою. Договір дарування укладено без згоди позивача. ОСОБА_5 позичив у своєї сестри ОСОБА_7 3500 доларів США та доклав свої особисті кошти, які зберігав у матері - ОСОБА_8 . ОСОБА_8 в с. Охрімівці передала 6500 доларів США дружині позивача для купівлі дому, а остання сплатила їх ОСОБА_3 , але оформила договір дарування. Факт отримання грошей ОСОБА_3 не заперечує, не заперечує їх передачу і дружина позивача. Кошти продавцю передавались частинами за відсутністю всієї суми. Остання частина була передана ОСОБА_6 бабусі ОСОБА_3 - ОСОБА_9 у 2025 році, що підтверджується скріншотом з телефону ОСОБА_9 про пересилання 2300 грн. Це є останній внесок за продане домоволодіння. Оскільки сторони фактично уклали договір купівлі-продажу, під яким приховали договір дарування будинку, позивач просить укладену угоду визнати удаваною відповідно до ст. 235 ЦК України. Крім того, ОСОБА_5 просить визнати укладеним між сторонами договір купівлі- продажу домоволодіння, за яким одна сторона отримала вище вказані кошти, а інша вищезгадане нерухоме майно, оскільки на момент його укладення між сторонами була досягнута домовленість щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу (предмету та ціни). Виходячи з того, що вище згадане майно куплено дружиною під час шлюбу за спільні кошти, відповідно до ст. 60 СК України просить визнати його спільною сумісною власністю подружжя. З урахуванням відмови від частини позовних вимог позивач просить:

-- договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1 із земельною ділянкою НОМЕР_2 соток кадастровий номер :01:002:1028, посвідчений 05.09.2023 року приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу визнати удаваним та вважати укладену угоду договором купівлі-продажу;

-- визнати домоволодіння АДРЕСА_1 із земельною ділянкою НОМЕР_2 соток кадастровий номер :01:002:1028, розташованою по АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя;

-- виділити у власність ОСОБА_5 3/4 частини домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер :01:002:1028 по АДРЕСА_2 ;

-- залишити у власності ОСОБА_6 1/4 частину домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер :01:002:1028 по АДРЕСА_2 .

28.05.2025 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

28.08.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті.

03.12.2025 року ухвалою суду закрито провадження в частині поділу рухомого майна та витребування його із незаконного володіння ОСОБА_6 .

У судовому засіданні ОСОБА_5 позов підтримав та пояснив, що у 2022 році він уклав шлюб із ОСОБА_6 . З 2022 року він проходить службу у ЗСУ. За період шлюбу ними в смт. Віньківці було придбано за спільні кошти ліжко, комод, шафу-купе та пральну машинку. Крім того, вони із дружиною домовились, що житловий будинок буде куплено та нотаріально оформлено на нього, для чого через військовослужбовця він передав відповідачці копію свого паспорта і ідентифікаційного коду. Для придбання будинку його мати передала ОСОБА_6 6000 доларів США, з яких 2500 доларів США належали йому (поміняв заробітну плату), а 3500 доларів США від взяв в борг у своєї сестри. За придбання будинку відповідачка передала 6000 доларів США і 1300 Євро. Приблизно через місяць, коли приїхав у відпустку, то дізнався, що дружина оформила будинок на себе за договором дарування, тому звернувся до нотаріуса для відміни договору, однак йому було відмовлено.

Представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_6 позов не визнала і допитана в якості свідка пояснила, що приблизно за місяць до укладення договору дарування мати позивача передала їй 6000 доларів США, але це були її з позивачем спільні кошти, які чоловік із заробітної плати обміняв на долари США. З чоловіком не домовлялися про укладення договору купівлі-продажу будинку. Безпосередньо перед укладенням договору дарування мати позивача ніяких коштів не давала. Ні ОСОБА_3 , ні його сім`ю до укладення договору дарування вона не знала. Ніяких грошей за будинок вона не передавала ні ОСОБА_3 , ні його бабусі - ОСОБА_9 , а будинок їй подарували, бо напевне про це домовився позивач. Вона платила лише нотаріусу за оформлення договору дарування. Кошти в сумі 2300 грн вона позичала особисто у ОСОБА_9 , а тому їх і повернула їй на картку через деякий час. Шлюб з відповідачем розірвано. Позов не визнає, оскільки будинок їй подарований. Не може надати докази про отримання доходів за період перебування у шлюбі.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов не визнав, оскільки будинок відповідачці був подарований, а отже не є спільною сумісною власністю подружжя. Договір дарування був посвідчений нотаріусом, а тому остання роз`яснила сторонам договору наслідки його укладення. Відповідачка не передавала кошти ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_9 . Кошти у розмірі 2300 грн ОСОБА_6 брала в борг у ОСОБА_9 та повернула. Просить не враховувати договір позики коштів з сестрою, оскільки він не був укладений у письмовій формі. Просить критично ставитись до показань свідка ОСОБА_10 , оскільки вона не була присутня при передачі коштів, показання свідка ОСОБА_9 просить визнати недопустимими, оскільки вона була занадто ініціативною для свідка. Також просить застосувати строк позовної давності, передбачений ст. 728 ЦК України, при розірванні договору дарування.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, але надав письмову заяву, у якій позовні вимоги визнає повністю. Крім того, вказує, що дійсно він продав свій будинок в АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 , від якої отримав 6000 доларів США та 1300 Євро. На прохання ОСОБА_6 було укладено не договір купівлі-продажу, а договір дарування. Розгляд справи просить проводити у його відсутність.

Третя особа приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Кухарська Л.А. у судове засідання не з`явилася, але надала письмову заяву, у якій розгляд справи просить проводити у її відсутність.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина 3 статті 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 22.11.2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3 (а.с. 9 Том № 1).

Позивач ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_6 визнали, що шлюб між ними розірваний судом у травні 2025 році, тому ці обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Судом шляхом перевірки у єдиному державному реєстрі судових рішень встановлено, що рішенням Малинського районного сулу Житомирської області від 19.05.2025 року по справі № 283/720/25, яке набрало законної сили 19.06.2025 року, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірвано.

Згідно договору дарування від 05.09.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Хмельницької області Кухарською Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 1870 (а.с. 100-103 Том № 1), ОСОБА_3 передав у власність безоплатно, а ОСОБА_6 прийняла як дарунок житловий будинок із надвірними будівлями та земельну ділянку площею 0,2500 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, які розташовані в АДРЕСА_1 . Відчужуваний житловий будинок із надвірними будівлями належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кухарською Л.А. 17.10.2018 р., реєстровий № 1448. Державна реєстрація права власності на житловий будинок з надвірними будівлями проведена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.10.2018 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 206. Відчужувана земельна ділянка належить ОСОБА_3 на підставі Договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кухарською Л.А. 17.10.2018 р., реєстровий № 1448. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку проведена в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17.10.2018 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 206, кадастровий номер :01:002:1028.

Таким чином предметом договору дарування був житловий будинок та земельна ділянка. При цьому представник позивача у позовній заяві помилково вказав площу земельної ділянки з кадастровим номером :01:002:1028 0,14 га, а правильною є площа 0,25 га.

Згідно інформаційної довідки № 845611600 від 13.03.2025 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_6 05.09.2023 р. зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , підстава реєстрації: договір дарування від 05.09.2023 р., виданий приватним нотаріусом Кухарською Л.А., номер документа 1870, реєстраційний номер нерухомості 206, кадастровий номер земельної ділянки :01:002:1028 (а.с. 12 Том № 1).

Згідно інформаційної довідки № 845612555 від 13.03.2025 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_6 05.09.2023 р. зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,25 га., кадастровий номер :01:002:1028, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомості 206, підстава реєстрації: договір дарування від 05.09.2023 р., виданий приватним нотаріусом Кухарською Л.А., номер документа 1870 (а.с. 13 Том № 1).

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що є донькою позивача. Бабуся (мати позивача) передала ОСОБА_6 для купівлі будинку 6000 доларів США, з яких 2500 доларів США належали її батьку, а 3500 - він взяв у борг у своєї сестри. Для оформлення договору купівлі-продажу будинку батько передав документи. Коли ОСОБА_6 проживала з батьком, то не працювала.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що є матір`ю позивача. Син просив купити будинок, тому вона разом з ОСОБА_6 дивились на житловий будинок. Син просив укласти договір купівлі-продажу будинку. Син служив у ЗСУ, пересилав кошти, які зберігали у сестри ОСОБА_7 . Перед нотаріальним оформленням будинку вона на прохання сина передала ОСОБА_6 6000 доларів США, інші кошти за будинок доплачувала ОСОБА_6 . Після нотаріуса Дорошенко Л.П. сказала, що оформила договір дарування. Після того, як син дізнався про укладення договору дарування, то була сварка з ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що є рідною сестрою позивача. У неї зберігались кошти брата, які він пересилав та обмінював на долари США. Перед оформленням будинку передала матері 6000 доларів США, з яких 2500 доларів США належали брату, а 3500 доларів США дала у борг брату зі своїх коштів. Мати передала 6000 доларів США ОСОБА_6 для купівлі будинку. ОСОБА_6 не працювала.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що є бабусею ОСОБА_3 і допомагала йому у продажі будинку. ОСОБА_6 попросила укласти договір дарування житлового будинку, оскільки чоловік служить і його не відпускають. Домовились, що за житловий будинок ОСОБА_6 передасть 6000 доларів США та 1300 Євро. ОСОБА_6 передала їй 6000 доларів США та 1200 Євро і попросила дозволу 100 Євро віддати пізніше. Договір у нотаріуса підписував ОСОБА_3 . Після укладення договору дарування ОСОБА_6 попросила її потримати у себе договір дарування, щоб не побачив її чоловік. У 2025 р. вона нагадала ОСОБА_6 про борг і дала картку дружини ОСОБА_3 , але ОСОБА_6 сказала, що у неї не має коштів і 05.03.2025 р. переслала на картку ОСОБА_11 лише 2300 грн. Особисто у неї ОСОБА_6 кошти у борг не брала.

Згідно листа АТ КБ «Приватбанк» від 07.03.2025 р. ОСОБА_5 за період з 29.10.2022 р. по 07.02.2025 р. перерахував ОСОБА_6 400450 грн.

Згідно довідки про доходи від 11.03.2025 р. № 682, виданої військовою частиною НОМЕР_4 , ОСОБА_5 за період з березня 2022 р. по лютий 2025 р. загальна сума доходів становить 2418233 грн. 34 коп.

Згідно розписки від 05.05.2023 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_7 кошти у розмірі 3500 доларів США і зобов`язався повернути їх до 01.11.2024 р.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Аналіз вказаної норми свідчить про те, що не укладення договору позики у письмовому вигляді не тягне за собою автоматичне визнання такого договору недійсним, а є оспорюваним договором на підтвердження якого сторона може надати розписку позичальника, яка посвідчує передання позикодавцем коштів позичальнику.

На підтвердження договору позики позивачем надана письмова розписка від 05.05.2023 року, яка відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України підтверджує передання ОСОБА_7 грошових коштів ОСОБА_5 у розмірі 3500 доларів США.

Згідно скріншоту з телефону ОСОБА_9 у переписці з абонентом ОСОБА_6 за 05.03.2025 р. о 16 год. 44 хв. міститься переписка, яка складається зі скріншоту та текстового повідомлення. На скріншоті міститься повідомлення про здійснення переказу 2300 UAH, отримувач ОСОБА_11 , а текстове повідомлення має зміст «я вже скинула вибачте і дякую». Достовірність змісту переписки з телефону ОСОБА_9 була перевірена судом у судовому засіданні.

Суд вважає недостовірними і не бере до уваги твердження представника відповідача ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_6 грошові кошти брала в борг саме у свідка ОСОБА_9 , оскільки це спростовується показами свідка ОСОБА_9 та скріншотом переписки ОСОБА_9 з абонентом ОСОБА_6 за 05.03.2025 р., згідно якого ОСОБА_12 перерахувала ОСОБА_11 (дружині позивача) грошові кошти у розмірі 2300 грн.

Суд критично ставиться і не бере до уваги показання свідка ОСОБА_6 про те, що вона не передавала грошові кошти ОСОБА_9 , оскільки це спростовується показами свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , письмовими поясненнями відповідача ОСОБА_3 , а сама ОСОБА_6 визнає факт отримання від ОСОБА_8 коштів у розмірі 6000 доларів США, але не надала обґрунтоване пояснення щодо використання цих грошових коштів.

Суд вважає, що відсутні підстави для визнання показань свідка ОСОБА_9 недопустимими, на чому наполягає представник відповідача ОСОБА_2 , оскільки ним не доведено, що цей доказ одержаний з порушенням порядку, встановленого законом, або будь-яку зацікавленість даного свідка у результатах розгляду справи.

Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною другою статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом позову у справі є вимоги про визнання удаваним договору дарування майна та поділу спільного сумісного майна подружжя, оскільки позивач стверджує, що насправді укладено договір купівлі-продажу майна, а не договір дарування.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

До такого висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 05.01.2023 р. у справі № 711/7715/20.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Суд, дослідивши та оцінивши всі належні та допустимі докази по справі у їх сукупності, приходить до висновку, що позивачем доведено, що ОСОБА_5 передав ОСОБА_6 кошти в сумі 6000 доларів США для купівлі житлового будинку, а ОСОБА_6 передала ці кошти, а також власні 1200 Євро та 2300 грн власнику житлового будинку ОСОБА_3 , а останній підтвердив, що продав житловий будинок і отримав за це від ОСОБА_6 грошові кошти, але на прохання останньої був укладений не договір купівлі-продажу, а договір дарування був укладений з метою приховування договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини 1-3 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Під час вирішення спору позивач та його представник обґрунтували удаваність договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, який був вчинений ОСОБА_6 з метою приховання договору купівлі-продажу нерухомості, оскільки ОСОБА_6 передала власнику житлового будинку ОСОБА_3 грошові кошти для переходу до неї права власності на житловий будинок та земельну ділянку. Тобто дії сторін договору дарування були спрямовані саме на укладення договору купівлі-продажу, оскільки житловий будинок та земельна ділянка перейшли у власність не безоплатно, а за грошові кошти (оплатно).

Крім того, позивач та його представник довели, що укладаючи удаваний договір дарування та приховуючи договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, ОСОБА_6 діяла недобросовісно і порушила майнові права позивача, оскільки внаслідок укладення спірного договору дарування право власності на житловий будинок та земельну ділянку переходить виключно до ОСОБА_6 (майно набуте внаслідок договору дарування відповідно до ч. 1 ст. 47 СК України є особистою приватною власністю дружини і не підлягає поділу між подружжям), а майно набуте за договором-купівлі-продажу у період шлюбу відповідно до ст. ст. 60, 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності, тобто позивач набуває таке майно у спільну сумісну власність. Тому уклавши договір дарування ОСОБА_6 порушила право власності позивача на житловий будинок та земельну ділянку.

Таким чином, сторона позивача надала належні і допустимі докази на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, та, що воля обох сторін була спрямована на укладення договору купівлі-продажу, тобто на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, а тому відповідно до ст. 235 ЦК України суд вважає, що позовна вимога про визнання договору дарування удаваним та вважати укладений правочин договором купівлі-продажу є обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Не підлягає задоволенню заявлена представником відповідача ОСОБА_2 вимога про застосування строку позовної давності відповідно до вимог ст. 728 ЦК України, оскільки ця норма регулює застосування строку позовної давності виключно до вимоги про розірвання договору дарування, яка не є предметом розгляду даної цивільної справи.

Враховуючи, що суд дійшов до висновку, що між сторонами укладено саме договір купівлі-продажу, а житловий будинок та земельна ділянка придбані в інтересах сім`ї і за спільні кошти подружжя, то вказані житловий будинок та земельна ділянка відповідно до вимог ст. ст. 60, 61 СК України є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Із аналізу вказаних норм, вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мають право на поділ спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Суд вважає, що позивачем та його представником не надано переконливих доказів наявності підстав, передбачених ч. 2 ст. 70 СК України, для відступу від засади рівності часток подружжя, оскільки ними не надано доказів того, що ОСОБА_6 не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, а відсутність роботи у ОСОБА_6 , виховання нею і утримання власного онука за спільні кошти подружжя не відносяться до обставин, що визначені ч. 2 ст. 70 СК України.

Тому суд вважає, що житловий будинок та земельна ділянка, які є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України повинні бути поділені у рівних частках, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, а тому позовні вимоги про поділ спільної сумісної власності підлягають задоволенню частково.

Що стосується позовної вимоги про визнання житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23.01.224 р. у справі № 523/14489/15-ц дійшла висновку, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (пункт 70).

Враховуючи, що позовна вимога про визнання житлового будинку та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя є неефективним способом захисту і не повинна міститися у резолютивній частині рішення, оскільки призведе до протиріччя із задоволеною вимогою про поділ спільної сумісної власності кожному із подружжя, в результаті чого припиняється режим спільної сумісної власності подружжя, то вказана вимога не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позовна вимога про визнання договору дарування удаваним та вважати укладену угоду договором купівлі-продажу пред`явлена до двох відповідачів: ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , але враховуючи, що порушення майнового права позивача вчинила саме ОСОБА_6 , то судовий збір підлягає стягненню саме з неї. Вказана вимога є вимогою нематеріального характеру за яку позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп. Інші позовні вимоги пред`явлені до ОСОБА_6 . Ще дві задоволені вимоги про визнання права власності на частку житлового будинку за кожним із подружжя є вимогами матеріального характеру за кожну із яких позивач сплатив по 1211 грн 20 коп. (розмір судового збору за кожну вимогу є мінімально встановленою враховуючи вартість житлового будинку та земельної ділянки). Судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп. за позовну вимогу про визнання майна спільною сумісною власністю, яка є вимогою нематеріального характеру, покладається на позивача, оскільки у задоволенні вказаної позовної вимоги судом відмовлено. Таким чином, судом задоволено 3 із 4 позовних вимог (75 %). Тому відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 3633 грн 60 коп. (1211 грн 20 коп. х 3).

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно з пунктом 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Професійну правничу допомогу у даній справі позивачу надавав адвокат Потапов Олександр Омелянович відповідно до договору про надання правової допомоги від 23.05.2025 року.

Згідно п. 3.1.1 Договору про оплату послуг адвоката від 23.05.2025 року передбачено обов`язок клієнта сплатити гонорар, який є фіксованим і складає 8200 грн за ведення справи.

Представником позивача Потаповим О.О. надано документальне підтвердження оплати гонорара адвокату.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що вказано у ч. 6 ст. 137 ЦПК України. Відповідачем та представником відповідача Тарадуда В.В. клопотання про зменшення розміру судових витрат не заявлено.

Верховний Суд у своїй постанові від 28.12.2020 р. у справі № 640/18402/19 сформував правовий висновок за яким розмір гонорару адвоката, встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником Позивача.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини (п. 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного суду від 19.02.2020 р. у справі № 755/9215/15 ц; п. 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного суду від 07.07.2021 р. у справі № 910/12876/19).

З огляду на умови договору про оплати послуг адвоката, а також враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, участь у судових засіданнях, суд дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правничу допомогу в сумі 8200 грн 00 коп. є реальними, підтвердженими матеріалами справи, та відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_6 на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 6150 грн (8200 х 75 %), в іншій частині (25 %) цих витрат - покласти на позивача.

На підставі ст. ст. 57, 60-61, 63, 69-71 СК України, ст. ст. 235, 655, 717 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 133, 141, 253, 265, 352, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Кухарська Лілія Анатоліївна про удаваність угоди і визнання її договором купівлі-продажу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його розподіл задовольнити частково.

Договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки, посвідчений 05.09.2023 року приватним нотаріусом Хмельницького районного нотаріального округу Кухарською Л.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1870, визнати удаваним та вважати укладений правочин договором купівлі-продажу.

Поділити спільне сумісне майно подружжя та визнати за:

-- ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 206), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 206) площею 0,25 га., кадастровий номер :01:002:1028.

-- ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 206), який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 206) площею 0,25 га., кадастровий номер :01:002:1028.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 3633 грн 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6150 грн.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Третя особа - приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Кухарська Лілія Анатоліївна, місце знаходження: вул. Котляревського, 17, с-ще Віньківці, Хмельницький район, Хмельницька область.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складання безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Мамаєв