Справа № 459/460/25 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/2814/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шептицького міського суду Львівської області від 11 липня 2025 року в складі судді Новосада М.Д. у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів,-

встановив:

У лютому 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до відповідача ФОП ОСОБА_2 про захист прав споживачів, просила стягнути з відповідача на її користь 51006,00 грн сплачених коштів, інфляційні втрати у розмірі 22825,21 грн та три проценти річних в розмірі 4376,98 грн.

Вимоги обгрунтовує тим, що наприкінці 2021 року її померлий чоловік ОСОБА_3 натрапив на «шахрайську» фінансову організацію під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». У лютому 2022 року на вимогу трейдера останній погодився поповнити свій торговий рахунок на 51006,00 грн. Проте, як стало відомо згодом, кошти були зараховані не на рахунок компанії «Степ Ту Лідершип», а на рахунок відповідача ОСОБА_2 , який зареєстрований як фізична особа-підприємець. ОСОБА_3 мав намір отримати фінансові послуги для особистих потреб.

Вважає, що між ними склалися правовідносини, які мали ознаки правочинів з надання послуг, однак зі сторони відповідача такі правочини були здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, так як жодних послуг надано не було. Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним заочним рішенням Шептицького міського суду Львівської області від 11 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Зазначає, що у зобов`язаннях, не пов`язаних з особою кредитора, смерть не призводить до припинення зобов`язань, а відбувається перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб спадкоємців.

При вирішенні питання щодо включення певного права до складу спадщини необхідно встановити, чи є це право нерозривно пов`язаним із особою кредитора.

Вважає, що зобов`язання відповідача щодо повернення коштів, одержаних у зв`язку з нікчемними правочинами з надання послуг, не є таким, що нерозривно пов`язане з особою споживача (кредитора), відтак смерть споживача не припиняє таке зобов`язання, а є лише підставою для заміни кредитора.

Звертає увагу, що пред`явила вимогу про стягнення з відповідача коштів, одержаних у зв`язку з нікчемними правочинами з надання послуг та не порушувала питання про примус відповідача до надання послуг, таким чином виога стсується виключно майнового характеру.

Просить скасувати заочне рішення Шептицького міського суду Львівської області від 11 липня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулася до суду першої інстанції з вимогами про стягнення коштів, сумарний розмір яких не перевищує тридцяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сторонами правочину є особи, які його укладають і беруть на себе права та обов`язки, передбачені цим правочином, інші особи, які не є сторонами, не мають зобов`язань за цим правочином, а отже і правових наслідків.

Позивачка ОСОБА_1 не виступала учасником спірного правочину, не вчиняла будь-яких дій на його виконання, на неї не покладалися жодні права та обов`язки, у зв`язку з чим, наслідки такого до неї застосовані бути не можуть, в свою чергу ОСОБА_3 , який був стороною правочину, не скористався своїм правом на звернення до суду з позовною заявою за захистом своїх порушених прав та не оскаржував даний правочин.

Звернувшись до суду позивачка, як на підставу своїх вимог посилається на інститут правонаступництва.

Разом з цим ОСОБА_3 , виступаючи як споживач, сплатив кошти на рахунок відповідача, таким чином інвестуючи у свій торговий рахунок, в свою чергу фінансова компанія отримала доступ до цього рахунку та зобов`язалася здійснювати операції з метою отримання прибутку, тобто кредитор ОСОБА_3 виконав всі дії, перерахувавши певну суму коштів, натомість боржник ФОП ОСОБА_2 , який їх отримав, порушив зобов`язання, не надавши відповідні послуги фінансового характеру, які стосувалися конкретно ОСОБА_3 .

Таким чином, у даному випадку послуги, які не були надані відповідачем чоловіку позивачки, нерозривно пов`язані з останнім, оскільки стосувалися саме його торгового рахунку, тому на підставі п.5 ч. 1 ст. 1219 ЦК України права на їх отримання не ввійшли до складу спадщини після його смерті, в результаті чого, згідно ч. 2 ст. 608 ЦК України таке зобов`язання припинено, відтак, у позивачки відсутні підстави для правонаступництва в цих спірних правовідносинах, у зв`язку з чим, суд відмовив у задоволенні позову.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджуєтьсяз правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження№ 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження№ 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження№ 14-338цс18) та від 04 червня2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження№ 12-304гс18).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що 31.01.2022 між ОСОБА_3 та фінансовою організацією «Степ Ту Лідершип» укладено договір довірчого управління торговим рахунком (а.с. 31-34).

З копії платіжної інструкції №0.0..1 від 17.02.2022 видно, що цього дня ОСОБА_4 сплатив на користь відповідача ФОП ОСОБА_2 кошти в розмірі 21003,00 грн із призначенням платежу «за посередницьку послугу від 17.02.2022» та відповідно до копії платіжної інструкції №0.0..1 від 22.02.2022, сплатив на користь відповідача кошти в розмірі 30003,00 грн із призначенням платежу «за посередницьку послугу від 21.02.2022» (а. с. 25-26).

Згідно із витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 26.01.2022 зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с. 48-49).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 15.10.2009, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрував шлюб із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , яке видане Червоноградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (а.с. 15).

Позивачка ОСОБА_1 прийняла спадщину померлого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом та витягом з Державного реєстру речових прав №408411784 від 17.12.2024 (а.с. 18, 19).

Звертаючись до суду з відповідними вимогами, позивачка свої доводи зводить до того, що після перерахування коштів її померлим чоловіком ОСОБА_3 на користь організації «Степ Ту Лідершип», він мав намір отримати фінансові послуги, однак з`ясувалося, що організація є шахрайською та офіційно такої трейдерської компанії не існувало, при цьому, кошти були перераховані на рахунок відповідача, з яким він жодних договорів не укладав та жодних послуг відповідач йому не надавав, та як стало відомо, останній легальну господарську діяльність не здійснював, у зв`язку з чим були порушені його, а на даний час її, як правонаступника споживача, тому просить застосувати наслідки недійсності правочину, вчиненого з використанням нечесної підприємницької практики.

Для правильного вирішення справи, що розглядається, суду необхідно з`ясувати, які правовідносини між сторонами вникли, предмет та підставу вимог позивачки та чи порушено діями або бездіяльністю відповідача права позивачки, про що заявлено в позові.

Відповідно до ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно із п. 22 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до ст. 17 цього закону за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.

Статею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Відповідно до частини 1, 2 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист права споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Відповідно до вимог статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (частини перша та третя статті 510 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

За змістом частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором.

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що закон покладає на суд обов`язок встановити обсяг прав та обов`язків сторін зобов`язання та з`ясувати факт виконання зобов`язання кожною зі сторін.

Як встановлено судом між позивачем Карабіном Зіновієм (Інвестор) та Євгенієм Ісаєвим (Трейдер) укладено Договір про довірче управління торговим рахунком.

Пунктом 1.1 Договору передбачено, що інвестор доручає трейдеру управління грошовими коштами у сумі 50 000,00 дол. США на договірній основі на період дії договору на 1 рік з можливістю подальшої пролонгації такого.

Ззаначена сума застрахована від повної чи часткової втрати у ході торгівлі у рамках договірчого управління і не можу бути втрачена повністю чи частково трейдером.

Договір містить положення щодо прав та обов`язків сторін, винагороди сторін і порядку розрахунку, конфіденційної інформації, умови розірвання договору, строку дії та форс-мажору, додаткові умови.

Зокрема, згідно п. 7.2 договору у випадку форс-мажорних обставин з інвестором, сумою у розмірі 50000,00 дол СШАмає право скористатися ОСОБА_1 .

Разом з цим, колегія суддів констатує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів перерахування коштів ОСОБА_3 трейдеру ОСОБА_5 , відповідно до пункту 1.1 Договору.

Відповідно до частини третьої статті 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Згідно із ст. 1029 ЦК України, за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).

Предметом договору управління майном можуть бути підприємство як єдиний майновий комплекс, нерухома річ, цінні папери, майнові права, крім майнових прав інтелектуальної власності, та інше майно. Не можуть бути предметом договору управління майном грошові кошти, крім випадків, коли право здійснювати управління грошовими коштами прямо встановлено законом (ч. 1 2 ст. 1030 ЦК України).

Таким чином, крім передбаченого ЦК України обмеження суб`єктивного складу в договорі управління майном закон встановлює певні обмеження і щодо предмету управління.

В свою чергу, оскільки управління грошовими коштами відбувається на ринку фінансових послуг, діяльність трейдера з управління фінансовими активами інвестора у формі грошей має грунтуватись насамперед на базовому законодавчому акті Законі України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Колегія суддів погоджується з тим, що позивачка ОСОБА_1 не була та не є стороною зазначеного вище правочину, не вчиняла будь-яких дій на його виконання, при цьому, її покійний чоловік ОСОБА_3 , будучи стороною правочину, не скористався, у випадку наявності підстав для цього, своїм правом на звернення до суду з позовною заявою за захистом своїх порушених прав та не оскаржував даний правочин.

Натомість звертаючись до суду із позовними вимогами та покликаючись на положення ЗУ «Про захист прав споживачів», позивачка ОСОБА_1 звертає увагу фактично на неналежні посередницькі послуги відповідача, однак, за відсутності будь яких договірних відносин із ним, як у неї, так і у її покійного чоловіка, просить про повернення грошових коштів.

Іншими словами, позовна заява, її підстава та вимоги мають суперечливий характер, оскільки вимога зобов`язального характеру споживача до виконавця відповідних послуг, за своєю суттю повинна ґрунтуватися на договірних відносинах (домовленості), якої колегією суддів не встановлено.

Самих лише копій платіжних інструкцій недостатньо у цьому контексті, оскільки із таких не вбачається підстави та мети здійснення відповідних платежів.

Крім цього, звертаючись із позовом, позивачка посилається на інститут правонаступництва, у спірних правовідносинах обгрунтовує свідоцтвом про право на спадщину.

Колегія суддів виходить із того, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Зважаючи на те, що після смерті свого чоловіка, позивачка прийняла спадщину, остання дійсно отримала належні спадкодавцю права та обов`язки.

Разом з цим, у статті 1219 ЦК України визначено права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, тобто такі, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця.

Відповідно до ч. 2 ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що оскільки правовідносини щодо торгового рахунку чоловіка позивачки були нерозривно пов`язані з останнім, особою померлого, права та обов`язки щодо такого з врахуванням п. 5 ч. 1 ст. 1219 ЦК України не ввійшли до складу спадщини після його смерті, що свідчить про припинення відповідних зобов`язань.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Разом з цим, на переконання колегії суддів, позивачка ОСОБА_1 не надала суду будь яких переконливих доказів, які б свідчили та двали підстави для висновку про порушення її прав, а відтак необхідність зміни чи скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги щодо таких є неспроможними, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шептицького міського суду Львівської області від 11 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 02 грудня 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк