Ухвала

11 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 199/3148/24

провадження № 61-5478ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради про визнання права користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Дніпровської міської ради про визнання права користування квартирою.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 проживає у АДРЕСА_1 з 03 листопада 1997 року на підставі ордеру на житлове приміщення №01451, виданого Амур-Нижньодніпровською районною радою м. Дніпропетровська. Квартира є однокімнатною, житловою площею 18 кв. м. Ордер було видано на сім`ю з двох осіб: дружину ОСОБА_2 та позивача. Квартира не була приватизована і належить до житлового фонду Дніпровської територіальної громади. Будинок по АДРЕСА_1 відноситься до Об`єднання власників багатоквартирних будинків «Донецьке шосе 12».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. З особистих обставин позивач за згодою дружини у 2011 року подав заяву про зняття з реєстраційного обліку за цією адресою і зареєструвався за іншою, та станом на момент смерті дружини він не був зареєстрований у квартирі спільного проживання, однак, користування квартирою позивач не припиняв і постійно проживав i проживає в ній з 1997 року по теперішній час. На цей час позивач не зареєстрований у жодному житловому приміщенні у м. Дніпрі. Комісією ОСББ складено акт про проживання, яким підтверджується факт його постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , окрім того, цим актом підтверджується виконання позивачем усіх зобов`язань стосовно ОСББ «Донецьке шосе 12», а також відсутність заборгованості зі сплати комунальних платежів.

Позивач посилався у позові на те, що відсутність особи визначається не реєстрацією її у житловому приміщенні, або зняттям з реєстрації, а встановленням факту її фактичного не проживання у житловому приміщенні, позивач з 1997 року по теперішній час не припиняв фактичного користування квартирою та відсутнє жодне судове рішення стосовно позбавлення позивача права користування квартирою.

ОСОБА_1 просив визнати його право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2025 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовано тим, що:

позовні вимоги є не доведеними та не обґрунтованими;

при відмові у задоволенні позову суди виходили з того, що відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України);

при цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання;

оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем;

за змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні;

статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою;

суди встановили, що як вбачається із матеріалів справи, 24 жовтня 2006 року позивач був знятий з реєстрації місця проживання за адресою спірної квартири. Відповідно до договору дарування квартири від 07 листопада 2023 року позивач передав у власність своїй дружині гр. ОСОБА_3 , а остання набула у власність квартиру АДРЕСА_3 . Отже, позивач одружений з іншою особою - ОСОБА_3 , на користь якої здійснив відчуження нерухомого майна, в якому було зареєстровано його місце проживання з 30 липня 2020 року, до цього часу позивач мав право проживання за адресою: АДРЕСА_4 (з 06 жовтня 2011 року), знятий з реєстрації цього місця проживання 09 грудня 2019 року. Тобто, позивач зберігав постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні та не був членом сім`ї ОСОБА_2 ;

суди відхилили посилання позивача про те, що він та його дружина ОСОБА_2 мали право на користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 , оскільки дані доводи спростовуються зазначеними вище письмовими доказами, відомостями про реєстрацію місця проживання, наявністю нерухомого майна та його даруванням своїй дружині гр. ОСОБА_3 . Також суди зазначили, що акт про проживання та довідка ОСББ не спростовують висновків суду, оскільки позивач не довів факт постійного проживання із померлим наймачем у спірній квартирі до дня його смерті, що він вів із ним спільне господарство та не має іншого житла.

ОСОБА_1 25 квітня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу.

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 підставою касаційного оскарження судового рішення зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах). Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження судових рішень, ОСОБА_1 вказує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання: чи впливає зняття з реєстраційного обліку при фактичному продовженні проживання на право особи, яка вселилася на законних підставах як член сім`ї наймача, на збереження/визнання права користування житлом? Відсутній висновок Верховного Суду щодо питання: чи є вибуттям у розумінні статті 107 ЖК УРСР формальна зміна реєстрації місця проживання при підтвердженому фактичному проживанні у спірному житлі? Відсутній висновок Верховного Суду щодо питання: чи потрібно додатково доводити ведення спільного господарства подружжям, якщо наявний тривалий шлюб та спільне фактичне проживання?

Разом з тим, підстави касаційного оскарження судового рішення передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, в уточненій касаційній скарзі належним чином не викладено.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року в справі № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз уточненої касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, не конкретизовано змісту правовідносин, в яких висновок відсутній, та не обґрунтовано обґрунтування власне необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи, а томуне є виконанням вимог процесуального закону, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Крім цього, повернення касаційної скарги не є перешкодою у доступі до правосуддя, оскільки повернення касаційної скарги не обмежує право особи в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2025 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат