ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 643/2468/25
Номер провадження 22-ц/818/3668/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 05 травня 2025 року в складі судді Пасічника О.М. по справі № 643/2468/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності в порядку спадкування за законом

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності в порядку спадкування за законом

В обґрунтування позову зазначає, що вона з січня 2000 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 2009 року по 12 березня 2022 року вони проживали разом у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

12 березня 2022 року, після влучання у будинок ворожого снаряду та пошкодження вікон у вказаній квартирі, вона та ОСОБА_2 переїхали проживати у її квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.

15 серпня 2024 року вона подала Заяву про вступ у спадщину, проте 13 лютого 2025 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують родинні зв`язки та правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності на квартиру, що належала померлому.

Вказувала, що наразі відсутні інші спадкоємці ОСОБА_2 , оскільки його батьки померли, а дітей він не мав. Вона проживала з ним однією сім`єю більше п`яти років (фактично 24 роки), а тому має право на спадкування за законом квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того, вказувала про відсутність правовстановлюючих документів на майно, що входить до спадщини.

13 лютого 2025 року вона отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують родинні зв`язки та правовстановлюючі документи, які підтверджують право власності на квартиру, що належала померлому.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просила:

встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період часу з січня 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 .

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період часу з 01 січня 2004 року по 14 липня 2024 року.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на квартиру АДРЕСА_3 . В решті частин позовних вимог - відмовлено.

17 квітня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мух К.Б., звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якому просила стягнути з відповідача 9084,60 грн судового збору та витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Додатковим рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 05 травня 2025 року судові витрати покладено на позивача.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовна вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації мала б розглядатися у порядку окремого провадження, а тому відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Позовна вимога щодо визнання право власності в порядку спадкування за законом обумовлена відсутністю правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно, оскільки ці документи були втрачені. Спір виник не з вини органу місцевого самоврядування, а в наслідок неправильних дій позивача, а тому суд першої інстанції вважав за необхідне покласти судові витрати на позивачку.

На вказане судове рішення 22 травня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мух Катерина Борисівна, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати, та стягнути судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що нормами чинного ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Позовна вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу розглядалася у порядку загального позовного провадження, а не окремого, тому положення ст. 294 ЦПК України не підлягає застосуванню у даній справі.

Вказана вимога була сплачена судовим збором у встановленому законом порядку, а тому наявні підстави для відшкодування таких витрат.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем у випадку відсутності спадкоємців, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, є відповідний орган місцевого самоврядування, а тому він має відшкодувати судові витрати.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 05 травня 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

За частинами 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 пред`явлено позов про встановлення факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період часу з січня 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 вартістю 1 014 450,01 грн.

При зверненні до суду з позовом через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 сплачено 9084,60 грн (а.с. 1), з яких 3028 х 0,4 х 0,8= 968,96 грн за позовну вимогу немайнового характеру, вимоги майнового характеру становили 1014450,01 х 0,01 х 0,8 = 8115,6 грн.

Відмовляючи у стягненні 968,96 грн судового збору суд першої інстанції зазначав, що позовна вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 мала б розглядатися у порядку окремого провадження, а тому відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Судова колегія погоджується з вказаним висновком, оскільки щодо вказаних вимог у Харківської міської ради відсутні зобов`язання перед позивачем, тобто орган місцевого самоврядування права ОСОБА_1 не порушував.

Верховний Суд у постанові від 13 червня 2024 року по справі № 333/8899/21 вказував: «У справі, що переглядається: ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування заборони відчуження майна, переданого в іпотеку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що зобов`язання за кредитним договором припинено внаслідок належного виконання, тому і іпотека є припиненою; згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань діяльність ВАТ Банк «Біг Енергія» як юридичної особи припинено, правонаступники відсутні; ТОВ «Брокінвестгруп» здійснює управління непроданими активами та пасивами ВАТ Банк «Біг Енергія» відповідно до договору про передавання в управління непроданих активів від 28 січня 2014 року, якому не передавалась кредитна справа ОСОБА_1 ;

відповідачем за цим позовом ОСОБА_1 визначив Національний банк України, мотивуючи це тим, що ВАТ Банк «Біг Енергія» припинив свою діяльність за рішенням Національного банку України;

касаційний суд зауважує, що Національний банк України не є стороною кредитного договору з позивачем, у нього відсутні зобов`язання перед позивачем, тому у цій справі Національний банк України не є належним відповідачем. Належним відповідачем за вимогою про скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна є саме ВАТ Банк «Біг Енергія», проте його діяльність припинена без правонаступника. Водночас запис про реєстрацію обтяження, здійснений на підставі іпотечного договору, не скасований, адже повідомлення про припинення іпотеки у порядку статті 74 Закону України «Про нотаріат» банком не подано. Наявність такого запису порушує право власника предмета іпотеки;

касаційний суд підкреслює, що коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації), то особа (іпотекодавець) може звернутися із заявою про встановлення факту припинення іпотеки, скасування відповідних обтяжень в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно з абзацом третім частини 4 статті 277 ЦК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону;

суди дослідили наявні у справі докази, надали їм належну оцінку та обґрунтовано вважали, що наявні підстави вважати іпотеку припиненою, оскільки позивач виконав зобов`язання за кредитним договором. Тобто суди встановили факт припинення іпотеки за договором іпотеки від 26 квітня 2004 року, який укладений між позивачем та ВАТ Банк «Біг Енергія», за яким приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В. М. на підставі статті 73 Закону України «Про нотаріат» зареєстровано заборону відчуження нерухомого майна. Зазначений факт не оспорюється;

суди не заперечили доводи Національного банку України, що він не є належним відповідачем, проте зробили правильний висновок, що у цій справі, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом (припинення юридичної особи внаслідок ліквідації без правонаступників), позивач не має іншої можливості, ніж як на підставі рішення суду скасувати заборону належного йому на праві власності нерухомого майна (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року у справі № 295/7291/20 (провадження № 61-11106св21)).

За таких обставин, з урахуванням наявних підстав вважати іпотеку припиненою, відсутності належного відповідача та загальних засад (принципів) цивільного судочинства, суди обґрунтовано ухвалили рішення про скасування заборони відчуження нерухомого майна - квартири, яка внесена на підставі договору іпотеки від 26 квітня 2004 року. Суди не вказали про застосування абзацу третього частини 4 статті 277 ЦК України, яка у таких справах підлягає застосуванню на підставі аналогії закону, однак згідно з частиною 2 статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Суд застосовує аналогію закону й аналогію права тоді, коли, на переконання суду, певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого є прогалина в законодавчому регулюванні. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Відсутність у процесуальних кодексах положень про аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, провадження № 14-31цс21)).

Суд застосовує аналогію закону й аналогію права тоді, коли, на переконання суду, певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого є прогалина в законодавчому регулюванні. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Відсутність у процесуальних кодексах положень про аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, провадження № 14-31цс21)).

Беручи до уваги наведене, судова колегія погоджується з висновком суду про відсутність підстав для покладення на Харківську міську раду судових витрат по розгляду вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Щодо іншої частини заявлених вимог суд апеляційної інстанції керується таким.

Відповідно до частини 3 ст. ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини 9 статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною, між тим процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони.

Зміст вказаної норми свідчить про те, що останньою встановлено дискреційне повноваження суду, тобто його право, а не обов`язок здійснити розподіл судових витрат у вищезазначений спосіб, при цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим.

Визначаючи чи підлягає/не підлягає застосуванню частина 9 вказаної статті, у кожному конкретному випадку суд має, першочергово врахувати: що приписи частини 9 статті 141 ЦПК України застосовуються за наявності одночасно у сукупності таких умов: 1) вирішення судом спору по суті; 2) встановлення судом одного із таких випадків: зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони.

У такому застосуванні слід виходити з широкого розуміння даної норми, маючи на увазі, що передбачені нею наслідки можуть наставати і в разі неправомірної бездіяльності винної особи, яка не вжила заходів до поновлення порушених нею прав і законних інтересів іншої особи (зокрема, ухилялася від задоволення її заснованих на законі вимог), що змусило останню звернутися за судовим захистом.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 923/843/17, від25 лютого 2020 року у справі № 260/1378/18, від 02 квітня 2020 року у справі № 912/2171/18, від 04 березня 2021 року у справі № 916/376/19, від 24 червня 2021 року у справі № 810/3180/18, від 25 листопада 2021 року у справі № 904/5929/19, від 15 вересня 2022 року у cправі № 910/10159/21, від 22 червня 2023 року у cправі № 912/164/20 та від 01 серпня 2023 року у cправі № 911/2646/21.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. про визнання права власності в порядку спадкування за законом посилаючись на те, що вона не може оформити свої спадкові права після смерті ОСОБА_2 у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують родинні зв`язки та правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності на квартиру, що належала померлому (а. с. 2-4).

Даних про те, що відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, матеріали справи не містять.

Разом з тим, суд вважає, що у даному випадку спір виник не внаслідок винних дій відповідача, а у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів.

Відповідачем визначено Харківську міську раду у зв`язку із відсутністю інших спадкоємців, яка, в свою чергу, проти позову не заперечувала, будь-яких дій, які б порушували право позивача на оформлення спадщини не вчиняла.

Також, судова колегія враховує, що чинним законодавством не передбачено можливість вирішення спору у позасудовому порядку.

Наведені фактичні обставини та положення закону приводять до висновку, що даний спір виник внаслідок дій (бездіяльності) позивача, а саме незбереження відповідних документів, що є підставою для покладення судових витрат, зокрема судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 під час розгляду справи судом першої інстанції, саме на позивача у повному обсязі.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення судових витрат з відповідача на користь позивачки.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 05 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова