Провадження №2/447/991/25
Справа №447/1807/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

08.12.2025 Миколаївський районний суд Львівської області у складі:

головуючої судді Друзюк М.М.,

секретаря судового засідання Іськів О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Ратича Т.М.

відповідачки - ОСОБА_2

представника відповідачки адвоката Стасишин Р.М.

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції сторін.

Позивач подав до Миколаївського районного суду Львівської області позов до ОСОБА_2 про витребування майна.

Позов мотивує тим, що рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 09.11.2004 у справі № 2-1628, ОСОБА_3 визнано власником житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 (надалі по тексту житловий будинок). Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2005 вказане судове рішення скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції . Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 08.07.2008 ОСОБА_3 визнано власником 7/8 частини будинку, а ОСОБА_1 власником 1/8 частини будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (рішення набрало законної сили 08.08.2008).

На підставі судового рішення у справі №2-1628, яке в подальшому було скасовано, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на будинок. Згодом ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 подарувала будинок дочці, ОСОБА_5 , яка, в свою чергу 07.10.2024 подарувала такий дочці ОСОБА_2 . Позивач зазначив, що оскільки право власності на спірний житловий будинок було незаконно зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі рішення Миколаївського районного суду Львівської області, яке було скасовано, відтак 1/8 частина житлового будинку вибула з власності позивача поза його волею. За таких обставин, просить суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 1/8 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 .

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 08.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, призначено судове засідання у справі на 07.08.2025. Відповідачу надано строк для подання відзиву та заперечень.

На адресу суду, 29 вересня 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідачки ОСОБА_6 надійшов відзив на позовну заяву, у якій він просить відмовити у позові у зв`язку із застосуванням строку позовної давності. В обґрунтування зазначив, що ОСОБА_2 набула право власності на житловий будинок добросовісно у визначеному законом порядку. На момент укладення договору дарування від 07.10.2024 державним нотаріусом Недомірко Г.В. було здійснено перевірку належності ОСОБА_5 права власності на житловий будинок та здійснено перевірку на наявність/відсутність обтяжень третіх осіб на цей будинок у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Таким чином, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 під час укладення договору дарування покладалися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відповідачка добросовісно набула право власності на житловий будинок. Крім цього, у матеріалах справи № 2-246/06 наявна позовна заява ОСОБА_5 як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору від 14.03.2006, подана до Миколаївського районного суду Львівської області з позовними вимогами до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та Стільської сільської ради про визнання її власником житлового будинку в порядку спадкування за законом, в якій зокрема зазначалося про укладений між нею та ОСОБА_3 договір дарування житлового будинку від 14.03.2005, про що було відомо позивачу у справі. Отже, позивачу з 2006 року відомо, що будинок разом з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 зареєстровано на праві власності за ОСОБА_5 , а відтак, його право власності на майно вибуло з його володіння та перейшло у володіння іншої особи. Враховуючи висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 914/3224/16 від 26.11.2019 ОСОБА_1 з лютого 2006 року дізнався про факт вибуття належної частини житлового будинку з свого володіння та про особу, яка порушила його право. Таким чином, ОСОБА_1 не реалізовував своє право на витребування належної йому частки у житловому будинку протягом 18 років, тим самим пропустив строк на звернення до суду для поновлення порушених прав. Представник відповідачки зазначає, що позивач у 2008 році намагався зареєструвати право власності на частку у спірному будинку, однак відповідно до довідки Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації № 2745 від 19.11.2008 його повідомлено, що реєстрація права власності призупинена. Також представник відповідачки вказав, що у позивача наявний обов`язок цікавитися станом своїх справ, а саме належним йому на праві власності на частку в житловому будинку, яке він набув ще у 2008 році. Крім того, представник відповідачки вказав, що позивач додатково мав можливість перевірити інформацію про реєстрацію права власності на спірний будинок з початку дії (01.01.2016) редакції Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка передбачала, що інформація про зареєстроване право власності на нерухоме майно є відкритою, загальнодоступною та платною, крім випадків, передбачених цим Законом.

Ухвалою суду від 06.10.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи по суті.

18 листопада 2025 року через систему «Електронний суд» від представника відповідачки Стасишина Р.М. надійшло клопотання про долучення доказів, а саме довідки Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації № 2745 від 19.11.2008 (про яку зазначено ним у відзиві на позовну заяву, проте з технічних причин не було долучено в якості додатку до відзиву), відповідно до якої ОСОБА_1 повідомлено про те, що реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 призупинено у зв`язку з невідповідністю заявлених прав і поданих документів.

24 листопада 2025 року через систему «Електронний суд» на адресу суду від представника відповідачки ОСОБА_6 надійшло клопотання про долучення доказів, а саме копії заперечення від 14.03.2006, підписаного ОСОБА_1 , в якому він просить визнати договір дарування від 14.03.2005 недійсним.

У судовому засіданні представник позивача Ратич Т.М. та позивач позовні вимоги підтримали та просили такі задовольнити. Зокрема, сторона позивачів зазначила, що суд 08.07.2008 зазначив про правомірне право набуття позивачем права власності на частку у спірному будинку, а про своє порушене право позивач дізнався у листопаді 2023 року (після смерті матері у серпні 2023 року) , коли звернувся до реєстратора Тростянецької сільської ради з метою реєстрації своєї 1/8 частини житлового будинку , однак отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що станом на 16.11.2023 право власності на спірний будинок у розмірі 1/1 зареєстровано за ОСОБА_5 01.04.2005. Як зазначив позивач, йому не було роз`яснено про обов`язок реєстрації права власності.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_6 та відповідачка просили відмовити у задоволенні позову з підстав застосування строків позовної давності. Зокрема, зазначив, що позивач знав про факт порушення свого права власності на частину житлового будинку ще у 2006 році , оскільки звертався до суду із запереченнями щодо позову ОСОБА_5 (як третьої особи зі самостійними вимогами щодо предмета спору визнання права власності на спірний будинок) та вимогами про визнання договору дарування від 14.03.2005 недійсним. При цьому, позивачу ще у 2008 році було відомо про порушення його права власності, що підтверджується довідкою Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації № 2745 від 19.11.2008.

Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, доходить наступного висновку.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Відповідно до рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09.11.2004 у справі №2-1628, ОСОБА_3 визнано власником житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.7).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2005 у справі №22-2974/05 рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09.11.2004 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції(а.с.8).

Згідно з рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 8 липня 2008 року у справі №2-12, ОСОБА_3 визнано власником 7/8 будинку, а ОСОБА_1 власником 1/8 будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (рішення набрало законної сили 08.08.2008) (а.с.9).

Відповідно до довідки №801 від 2024 року виданої в.о. начальника бюро Володимиром Бовтачем, згідно з даних технічного архіву Стрийського МБТІ станом на 09.09.2004 за адресою: АДРЕСА_1 проінвентаризовано житловий будинок «А-2» загальною площею 165,3 кв.м., житловою площею 87,3 кв.м. в складі п`ятьох житлових кімнат та однієї кухні, сарай «Б», сарай «В», сарай «Г», вбиральня «Д», хвіртка №1, ворота №2, огорожа №3, огорожа № 4. Право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна у період з 27.12.2004 29.03.2005 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09.11.2004 у справі №2-1628, в реєстрованій книзі №1 під зареєстрованим №93 та в електронному реєстрі №9352761(а.с.10).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №354727911 від 16.11.2023, власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_5 на підставі договору дарування, реєстр №475, 14.03.2005, Новороздільська держконтора (а.с.11).

Відповідно до договору дарування земельної ділянки та житлового будинку від 07.10.2024, укладеного між ОСОБА_7 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана), ОСОБА_5 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_2 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,2500 га , яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку та житловий будинок, які знаходяться за адресою : АДРЕСА_1 . Відчужуваний житловий будинок належить дарувальнику на підставі договору дарування будинку від 14.03.2005. Право власності на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.02.2023.

Згідно з інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №414769084 від 24.02.2025, власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору дарування, серія та номер: 2770, виданий 07.10.2024 (а.с.14).

Відповідно до довідки № 2745 від 19.11.2008, виданої позивачу на його замовлення про реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , виконання такого замовлення призупинено у зв`язку з невідповідністю прав і поданих документів.

Норми права, які застосував суд.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Нормами ЦК України передбачено як один зі способів захисту порушених прав віндикацію або реституцію.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. (ч. 4 ст. 388 ЦК України).

Отже, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 виснувала, що якщо право власності на спірну нерухомість зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав. Такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Мотивована оцінка доказів, наданих сторонами та висновки суду за результатами позову.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що 09.11.2004 рішенням Миколаївського районного суду Львівської області у справі №2-1628, ОСОБА_3 визнано власником житлового будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 .

Надалі, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2005 за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 судове рішення було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 08.07.2008 (справа № 2-12 2008 рік) ОСОБА_3 визнано власником 7/8 частини будинку, а ОСОБА_1 власником 1/8 частини будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (рішення набрало законної сили 08.08.2008).

На підставі судового рішення від 09.11.2004 у справі № 2-1628, яке в подальшому було скасовано, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на будинок. Згодом ОСОБА_3 відповідно до договору від 14.03.2005 подарувала будинок дочці ОСОБА_5 , яка, в свою чергу, подарувала такий доньці ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 07.10.2024.

Як на підставу звернення з позовом до суду позивач посилається на те, що право власності на спірний житловий будинок незаконно зареєстроване за ОСОБА_2 , адже рішення Миколаївського районного суду Львівської області у справі № 2-1628 від 09.11.2004, відповідно до якого за ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок, у подальшому скасоване ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.12.2005 та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. За результатами нового розгляду рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 08.07.2008 ОСОБА_3 визнано власником 7/8 частини житлового будинку, а ОСОБА_1 власником 1/8 частини житлового будинку.

Як зазначає сторона відповідача та позивачем не заперечується у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості на момент укладення договору дарування від 07.10.2024 про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, відтак враховуючи відсутність даних про те, що набувач майна (відповідачка) знала або могла знати про існування таких прав чи обтяжень, відповідачка добросовісно набула відповідне право на житловий будинок.

Таким чином, суд погоджується з доводами сторони позивача, що спірне майно вилучено з володіння позивача на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, а тому вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею й він має право витребовувати його від добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України, відтак допущене порушення права власності позивача на 1/8 частину житлового будинку, яке підлягає поновленню.

Щодо застосування позовної давності у даному спорі, про що сторона відповідача подала відповідну заяву, суд зазначає наступне.

Відповідно до норм ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 цього Кодексу).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності визначається в статті 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За статтею 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України, відповідно до частини першої якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається, зокрема, у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, пред`явлених позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року в справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) та інших.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивної (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14.

Початок перебігу позовної давності, підстави зупинення та переривання перебігу позовної давності визначені законодавством у імперативних нормах матеріального права, проте частина п`ята статті 267 ЦК України надає суду право визнавати поважними причини пропуску позовної давності і захищати порушене право.

Відмовити у позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності можна лише за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 697/2434/16-ц.

Таким чином, якщо позовні вимоги суд визнав обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропуску, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 738/1781/18 (провадження № 61-22629св19).

У постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом а ні з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, а ні з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб (див. пункти 7.17, 7.20, 7.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16).

Судом встановлено, що відповідно до рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08.07.2008 (справа № 2-12 2008 рік) ОСОБА_3 визнано власником 7/8 частини будинку, а ОСОБА_1 власником 1/8 частини будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (рішення набрало законної сили 08.08.2008).

За таких обставин, за позивачем у 2008 році було оформлено право власності на 1/8 частини житлового будинку.

Як зазначає позивач, він у 2023 році звернувся до реєстратора Тростянецької територіальної громади з метою реєстрації свого права власності на частину житлового будинку, проте відповідно до інформації отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.11.2023, на що його повідомлено, що з 01.04.2005 ОСОБА_5 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 14.03.2005.

Відповідно до довідки Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації від 04.04.2024, право власності на житловий будинок в період з 27.12.2004 до 29.03.2005 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 09.11.2004 , справа № 2-1628.

За таких обставин, суд доходить висновку, що право позивача на 1/8 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , виникло на підставі рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 08.07.2008 (справа № 2-12 2008 рік), а про порушення зазначеного права йому стало відомо з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16.11.2023, відтак позивач не пропустив строк позовної давності для звернення з позовом до суду у цій справі.

Стосовно доводів сторони відповідача проте, що позивачу ще у 2006 році було відомо про те, що майно вибуло з його володіння на підставі договору дарування від 14.03.2005 , укладеного між мамою - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , суд зазначає, що право власності на 1/8 частини житлового будинку було визнано за позивачем на підставі судового рішення від 08.07.2008, і станом на укладення договору дарування у 2005 році право власності позивача на 1/8 частини житлового будинку не існувало та не могло бути порушено.

Щодо наданої представником відповідачки довідки Стрийського міжрайонного бюро технічної інвентаризації № 2745 від 19.11.2008, відповідно до якої ОСОБА_1 звертався для реєстрації права власності на 1/8 житлового будинку, суд зазначає, що із змісту даної довідки не вбачається, що неможливість реєстрації права власності на частину житлового будинку пов`язана з вибуттям такого нерухомого майна у володіння іншої особи, тобто з даної довідки позивач не дізнався та не міг дізнатися про порушення його права, у довідці зазначено, що виконання реєстрації зупинено у зв`язку з невідповідністю заявлених прав та поданих документів, а не у зв`язку з реєстрацією права власності за іншою особою.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та витребування у відповідачки 1/8 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи питання судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог ч.8 ст.141 ЦПК України представником позивача ОСОБА_8 долучено до матеріалів справи договір про надання правової допомоги №36/25 від 27.03.2025, укладеного між позивачем та адвокатом Ратичем Т.М., відповідно до п.п. 2.1., 2.4. якого отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару, вартість наданих послуг становить 20 000 грн., яка сплачується клінтом протягом тридцяти днів з моменту набрання законної сили рішенням суду.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Суд, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (які складаються з написання позовної заяви, участі в судових засіданнях), а також критерію розумності їхнього розміру, дійшов переконання, що заявлені представником позивача до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є завищеними та неспівмірними зі складністю справи, та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), та вважає, що обґрунтованими є витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 211,20 грн. за результатами розгляду справи в суді першої інстанції.

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_2 1/8 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 (двадцять) коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повні найменування та ім`я сторін.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя Друзюк М. М.