Провадження № 22-ц/801/2374/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 рокуСправа № 127/11247/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Шемети Т. М., Берегового О. Ю.,

за участю секретаря судового засідання Кулішко Б.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору, прокурора Харківської обласної прокуратури Кожушка Дмитра Михайловича, про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Харківської обласної прокуратури на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 11 вересня 2025 рокуу м. Вінниці суддею цього Вохміновою О.С., дата складання повного тексту судового рішення 22 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, яка мотивована тим, що 25.02.2021 року Харківська обласна прокуратура відкрила кримінальне провадження № 0000014 за ч. 1 ст. 367 КК України відносно начальника другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Полтава Глуховеря А.В., який тривалий час недбало ставився до своїх посадових обов`язків.

При цьому слідчий, абсолютно не провівши досудове слідство у кримінальному провадженні № 0000014, не виконавши необхідні слідчо-процесуальні дії, направлені на встановлення істини, не усунувши недоліки, вказані в ухвалах слідчих суддів, прийняв немотивовані та незаконні постанови, виклав у них свідомо недостовірні доводи, копії яких навмисно не надсилав позивачеві.

16.04.2021 року слідча ОСОБА_2 прийняла постанову про відмову у визнанні позивача потерпілим у кримінальному провадженні № 0000014, однак, в порушення ч. 5 ст. 284 КПК України, навмисно не надіслала на адресу позивача копію постанови.

03.06.2021 року слідчий суддя, розглянувши скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого від 16.04.2021 року про відмову у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні № 0000014, встановив, що постанова слідчого немотивована, та ухвалою скасував її, слідчого зобов`язано повторно розглянути клопотання позивача від 05.03.2021 року.

Ухвала суду від 03.06.2021 року набула чинності, однак, в порушення ст. 129-1 Конституції України, ч. 2 ст. 21 КПК України, слідчим до цього часу не виконана.

04.08.2021 року слідча прийняла постанову про закриття кримінального провадження № 0000014, в порушення ч. 5 ст. 284 КПК України, навмисно не надіслала на адресу позивача копію постанови.

09.11.2021 року слідчий суддя, розглянувши скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого від 04.08.2021 року про закриття кримінального провадження № 0000014 встановив, що слідчим жодних слідчих дій не проводилось. 09.11.2021 року ухвалою суду постанову від 04.08.2025 року скасовано.

01.07.2022 року слідча прийняла постанову про закриття кримінального провадження № 0000014, продублювавши текст раніше прийнятої постанови, в порушення ч. 5 ст. 284 КПК України, навмисно не надіслала на адресу позивача копію постанови.

04.07.2023 року ухвалою слідчого судді, за розглядом скарги ОСОБА_1 , постанову слідчого від 01.07.2022 року про закриття кримінального провадження, скасовано.

Слідчі судді, розглянувши скарги позивача на вищевказані постанови про закриття кримінального провадження, на відміну від прокурора Кожушка Д.М., прийняли ухвали про скасування зазначених постанов та зауважили, що постанови слідчих про закриття кримінального провадження не відповідають вимогам закону, прийняті без всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, немотивовані та передчасні, слідчими не усунуті конкретні недоліки, зазначені в ухвалах слідчих суддів.

Ухвали суду набули чинності, є обов`язковими та підлягають виконанню, однак, до цього часу відповідачем не виконані.

Нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000014 здійснював прокурор Кожушок Д.М., який, на думку позивача, вступивши в злочинну змову із слідчим, спільно зайнявся укриттям посадових злочинів, навмисно скоєних фігурантом у справі і протягом тривалого часу лише імітує розслідування та нагляд у кримінальному провадженні № 0000014.

Позивач вважав, що прокурор Кожушок Д.М. самоусунувся від виконання своїх посадових обов`язків та навмисно не забезпечив проведення досудового розслідування у розумні строки, не відміняв незаконні постанови слідчого, не давав слідчому вказівок, не ініціював питання про усунення слідчого, приховував посадові злочини, скоєні фігурантом у справі, ніяких слідчо-процесуальних дій, направлених на встановлення істини в порушення вимог ст.ст. 2, 8, 9, 25, 28, 36, 91-93 КПК України не проводив.

В результаті цього процес досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000014 фактично припинено, у зв`язку з відсутністю контролю та належного нагляду за досудовим розслідуванням з боку прокурора.

Тривалими неправомірними і незаконними діями та бездіяльністю, надмірною тривалістю імітації нагляду у кримінальному провадженні № 0000014 у спосіб, який вочевидь для позивача демонструє ігнорування його доводів, прокурор Кожушок Д.М. заподіяв йому, як потерпілому, моральну шкоду.

Моральна шкода полягає в тому, що з вини прокурора права ОСОБА_1 не поновлені; порушення закону не припинене; досудове розслідування у кримінальному провадженні проводиться неналежним чином через тривалу та систематичну бездіяльність слідчого; позивач є людиною похилого віку, інвалідом ІІ групи, важко хворий, змушений витрачати свій особистий час і звертатись до суду за захистом своїх прав, гарантованих Конституцією України, умисно грубо порушених прокурором, повинен був протягом тривалого часу звертатись із скаргами на бездіяльність останнього, у зв`язку з чим переніс глибокі моральні страждання з вини прокурора. Внаслідок цього позивач позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства закону, здоров`я позивача суттєво погіршилось, а внаслідок навмисної, незаконної тривалої бездіяльності, позивач був незаконно позбавлений конституційного права на доступ до правосуддя.

Позивач повідомив, що у зв`язку з навмисно допущеною тривалою бездіяльністю та навмисним порушенням розумних строків при імітації нагляду та імітації розслідування у кримінальному провадженні № 0000014 щодо прокурора Кожушка Д.М. відкрито кримінальне провадження № 0002014 за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 365, ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 367, ч. 3 ст. 382, ч. 1 ст. 396 КК України.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з державного бюджету України на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 320 000 грн, завданої тривалою та системною бездіяльністю відповідача та третьої особи в кримінальному провадженні № 0002014.

11.09.2025 рокурішенням Вінницького міського суду Вінницької області вказаний вище позов задоволено частково. Стягнено з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 3 000 грн. В решті позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, Харківська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги представник відповідача, зокрема, вказує, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, дізнавача чи прокурора під час досудового слідства, не є безумовною підставою для відшкодування моральної та матеріальної шкоди, а сам факт ухвалення рішення про зобов`язання внести відповідні відомості до ЄРДР, скасування постанови не свідчить про протиправність дій (бездіяльності) обласної прокуратури та завдання такими діями позивачу моральної та матеріальної шкоди.

Разом з тим, на адресу апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, - без змін.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з огляду на таке.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

В ході розгляду справи встановлено, що 23.02.2021 року, на підставі ухвали колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду від 17.02.2021 року у справі № 554/11115/20, зареєстровано кримінальне провадження № 0000014 за ст. 367 ч. 1 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) від 25.02.2021 року. Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснювала група прокурорів, в тому числі прокурор Кожушок Д.М. (а.с. 7).

16.04.2021 року постановою слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією в м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого в м. Полтаві, Осадчої О.С. було відмовлено ОСОБА_1 у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні № 0000014 від 25.02.2021 року (а.с. 8-11).

03.06.2021 року ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова у справі № 642/3148/21 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого в м. Полтаві, Осадчої О.С. від 16.04.2021 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні № 0000014 від 25.02.2021 року скасовано. Зобов`язано слідчого Осадчу О.С. повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 05.03.2021 року (а.с. 14-15).

04.08.2021 року постановою слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого в м. Полтаві, Осадчої О.С. кримінальне провадження № 0000014 від 25.02.2021 року було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях начальника другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України. Постанова підлягала виконанню шляхом внесення відомостей про прийняте рішення до ЄРДР слідчим Осадчою О.С. (а.с. 16-19).

09.11.2021 року ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова у справі № 642/3148/21 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією в м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого в м. Полтаві, Осадчої О.С. від 04.08.2021 року про закриття кримінального провадження № 0000014 від 25.02.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України. Матеріали кримінального провадження № 0000014 від 25.02.2021 року повернуті до другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого в м. Полтаві (а.с. 22-23).

01.07.2022 року постановою слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого в м. Полтаві, Осадчої О.С. кримінальне провадження № 0000014 від 25.02.2021 року було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діях начальника другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Полтаві, ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України. Постанова підлягала виконанню шляхом внесення відомостей про прийняте рішення до ЄРДР слідчим Осадчою О.С. (а.с. 24-27).

04.07.2023 року ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова у справі № 642/3148/21 скаргу ОСОБА_1 задоволено. Скасовано постанову слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого в м. Полтаві, Осадчої О.С. від 01.07.2022 року про закриття кримінального провадження № 0000014від 25.02.2021 року. Копію ухвали направлено слідчому до виконання для продовження досудового розслідування, яке, як встановлено судом, проведено неповно та неефективно, а постанова слідчого від 01.07.2022 року є необґрунтованою та немотивованою, є ідентичною із постановою від 04.08.2021 року (а.с. 31).

07.06.2024 року постановою слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого в м. Полтаві, Осадчої О.С. кримінальне провадження № 0000014 від 25.02.2021 року було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с. 76-77).

27.05.2025 року ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову від 07.06.2024 року.

30.06.2025 року ухвалою Харківського апеляційного суду у справі № 643/7863/25 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 27.05.2025 року скасовано. Постанову слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого в м. Полтаві, від 07.06.2024 року про закриття кримінального провадження № 0000014 від 25.02.2021 року скасовано. Матеріали кримінального провадження № 0000014 направлені прокурору для організації досудового розслідування.

Крім того, прокурором у кримінальному провадженні № 0000014 Кожушком Д. надавались неодноразові відповіді на звернення ОСОБА_1 , зокрема від 28.04.2021 року, від 29.07.2021 року, від 20.09.2021 року, від 19.11.2021 року, від 15.12.2021 року, від 17.12.2021 року, від 09.02.2022 року (а.с. 35, 38, 41, 45, 49, 53,55).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав, що надмірна тривалість кримінального провадження № 0000014 від 25.02.2021 року призвела до моральних страждань позивача ОСОБА_1 , зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, написання звернень, клопотань, заяв, скарг, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного розслідування кримінального провадження на підставі його заяви, що відповідає положенням ч. 6 ст. 1176, ст. 1174 ЦК України, незалежно від вини.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166,1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами 1-3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди необхідно виходити з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року, справа № 638/14260/16-ц, провадження № 61-11766св18; від 10 жовтня 2018 року, справа № 640/3837/17, провадження № 61-29382св18, від 27 березня 2023 року, справа № 757/221/21-ц, провадження № 61-10631св22.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізувала у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22.

Зокрема, у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Європейський суд з прав людини неодноразова вказував, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 обґрунтовував позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди надмірною тривалістю кримінального провадження № 0000014 від 25.02.2021 року і відсутністю належного нагляду за додержанням законності з боку прокурора Кожушка Д.М.

Позивач пов`язував завдання йому моральних страждань також із неналежним здійсненням слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Полтаві Осадчою О.С. розслідування вказаного кримінального провадження, оскільки вона не здійснювала слідчих дій у кримінальному провадженні.

Проте такі обставини не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими, оскільки оскарження ОСОБА_1 бездіяльності слідчого, а також винесених ним постанов, є механізмом реалізації його права на судовий контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування та додержанням прав особи в кримінальному провадженні.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Втім, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 27 червня 2019 року, справа № 461/2914/17, провадження № 61-34227св18, від 30 березня 2022 року, справа № 638/1923/20, провадження № 61-13701св21, від 29 березня 2023 року, справа № 638/13345/18, провадження № 61-10873св21, від 17 квітня 2023 року, справа № 751/3968/22, провадження № 61-3209св23.

Реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом у разі задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач.

Цей висновок узгоджується з рішеннями ЄСПЛ від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

Відповідний правовий висновок також викладений у постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 638/13345/18.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому позивач не надав відповідних доказів на доведення тих обставин, що йому завдано моральну шкоду в результаті хвилювань й переживань, спричинених порушенням його права на неупереджене, своєчасне, справедливе досудове розслідування, а самий факт скасування слідчим суддею процесуальних рішень слідчого у кримінальному провадженні № 0000014 не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. Тим більше, що зі змісту названих постанов слідчих суддів видно, що вони не належним чином мотивовані, а названа постанова слідчого судді від 03.06.2021(а.с. 14-15), якою скасовано постанову слідчого Осадчої О.С. від 16.04.2021 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні № 0000014 фактично обґрунтована лише тим, що ця постанова слідчого немотивована, що не відповідає дійсності, оскільки зі змісту цієї постанови слідчого вбачається зворотнє(а.с. 8-11). Тобто на відміну від цієї постанови слідчого саме постанова слідчого судді про її скасування немотивована.

Суд лише послався у оскаржуваному рішенні на те, що прокурором у кримінальному провадженні № 0000014 ОСОБА_4 надавались неодноразові відповіді на звернення ОСОБА_1 , однак оцінки їм не дав та не звернув увагу на те, що матеріали справи не містять доказів визнання протиправними дій чи бездіяльності цього прокурора щодо нагляду за додержанням законності з його боку у вищезазначеному кримінальному провадженні.

Натомість суд першої інстанції зазначеного не врахував та, не встановивши, що названими посадовими особами вчинено будь-які протиправні діяння стосовно позивача чи прийнято такі ж рішення під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000014 від 25.02.2021 року, невірно застосувавши до спірних правовідносин наведені норми матеріального права, які підлягали застосуванню, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, наслідком чого є задоволення апеляційної скарги Харківської обласної прокуратури та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи, що ОСОБА_1 звільнений від сплатити судового збору, тому Харківській обласній прокуратурі належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької областівід 11 вересня 2025 рокускасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору, прокурора Харківської обласної прокуратури Кожушка Дмитра Михайловича, про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Компенсувати Харківській обласній прокуратурі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 633, 60 грн.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. М. Шемета

О. Ю. Береговий