Справа № 128/288/25
Провадження № 22-ц/801/2529/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Панасюк О. С.
УХВАЛА

05 грудня 2025 рокуСправа № 128/288/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Міхасішина І. В.,

вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Бондаренко О. І. від 05 березня 2025 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, відшкодування матеріальної шкоди,

встановив:

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 31 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху і надано строк для:

- сплати судового збору в сумі 605 грн 60 к. або надання документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону;

- надання заяви із зазначенням інших підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 05 березня 2025 року.

На виконання вимог цієї ухвали від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій він не погоджується з ухвалою суду від 31 жовтня 2025 року в частині сплати судового збору, посилаючись на висновок, викладений в ухвалі Верховного Суду від 25 жовтня 2024 року у справі № 134/2308/23 (№ рішення в ЄДРСР 122679636).

Щодо поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення вказував, що не порушував такого строку, тому що ухвалу Вінницького районного суду від 05 березня 2025 року отримав лише 29 березня 2025 року, а апеляційну скаргу вперше подав 01 квітня 2025 року, яку, на його думку, було незаконно повернуто апеляційним судом. Вказував, що пропуск строку стався з вини суду, а не його як заявника. Вважав, що вимоги ухвали суду про подання письмової заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду, коли з матеріалів справи видно, що скарга подана вчасно, є марнотратством коштів платників податків.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, заяву на виконання вимог ухвали суду апеляційний суд прийшов до наступного висновку.

За змістом частини першої, пункту 2 частини другої статті 354 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (частина третя стаття 354 ЦПК України).

Частиною першою статті 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже у випадку пропуску строку апеляційного оскарження підставами для його поновлення є лише поважні причини, тобто обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій.

У справі «Устименко проти України» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було б вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства.

ЄСПЛ у справі «Салов проти України» (пункт 93) підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Крім того чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску. ЄСПЛ вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Як видно з матеріалів апеляційної скарги 05 березня 2025 року Вінницьким районним судом Вінницької області постановлено ухвалу про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, відшкодування матеріальної шкоди.

Копію оскаржуваної ухвали від 05 березня 2025 року ОСОБА_1 отримав 29 березня 2025 року, що ним не заперечується.

Вперше апеляційну скаргу на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 05 березня 2025 року ОСОБА_1 подав 01 квітня 2025 року, яку ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 травня 2025 року визнано неподаною та повернуто заявнику з підстав несплати судового збору. З огляду на це, питання поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду від 05 березня 2025 року апеляційним судом не розглядалося.

29 жовтня 2025 року ОСОБА_1 вдруге подав апеляційну скаргу на ухвалу Вінницького районного суду від 05 березня 2025 року, тобто через понад п`ять місяців після постановлення ухвали про повернення апеляційної скарги.

Залишаючи без руху апеляційну скаргу ОСОБА_1 в ухвалі суду від 31 жовтня 2025 року Вінницький апеляційний суд виходив із того, що заявник не сплатив судовий збір та не вказав поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Суд встановив, що позов не пов`язаний із порушенням прав ОСОБА_1 як споживача, тому він не звільнений від сплати судового збору в силу закону. Крім того посилання на ухвалу Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 25 жовтня 2025 року № 134/2308/23 як на підставу для звільнення від сплати судового збору апеляційний суд відхилив як таке, що не має значення для цієї справи, тому що ця ухвала стосувалася конкретної справи, а не будь-якого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Щодо строку на апеляційне оскарження, то апеляційний суд вказав, що оскільки копію ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 05 березня 2025 року ОСОБА_1 отримав лише 29 березня 2025 року, то відлік п`ятнадцятиденного строку на апеляційне оскарження для нього розпочався 30 березня 2025 року і закінчився 14 квітня 2025 року, однак з апеляційною скаргою на оскаржувану ухвалу він звернувся 29 жовтня 2025 року, тобто поза межами встановленого законом строку з моменту отримання копії судового рішення. При цьому жодних об`єктивних перешкод, які не дали змогу звернутися до суду з апеляційною скаргою у строк ОСОБА_1 не вказав, а тому суд не знайшов підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження.

У поданій 01 грудня 2025 року заяві на виконання вимог ухвали суду від 31 жовтня 2025 року ОСОБА_1 не погодився з вимогою про сплату судового збору, а лише послався на ту ж саму правову позицію Верховного Суду, яка вже була відхилена судом як нерелевантна.

Крім того заперечив сам факт пропуску строку на апеляційне оскарження, мотивуючи це неправомірним поверненням апеляційним судом його первинної апеляційної скарги від 01 квітня 2025 року.

Разом з тим об`єктивних перешкод, які б унеможливили повторне звернення з апеляційною скаргою у найкоротший термін, з моменту постановлення ухвали про її повернення він не вказав. Відповідно, належного обґрунтування поважності причин пропуску строку для апеляційної скарги, поданої 29 жовтня 2025 року, не надано.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Оскільки заява ОСОБА_1 не містить поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 05 березня 2025 року, то у відкритті апеляційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 358 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Відмовити ОСОБА_1 у поновленні строку на апеляційне оскарження ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 05 березня 2025 року.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 05 березня 2025 року про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, відшкодування матеріальної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

І. В. Міхасішин